Збірник наукових праць ХНПУ імені Г. С. Сковороди "Право"
У статті, з урахуванням чинного законодавства України про правотворчу діяльність, аналізу низки підзаконних нормативно-правових актів і сучасної практики їх прийняття, а також висновків представників теоретико-правової науки, які досліджували проблеми правового регулювання правотворчої діяльності центральних органів виконавчої влади та їх територіальних підрозділів для виконання покладених на них функцій, виявлені суттєві недоліки в регулюванні відносин щодо здійснення ними підзаконної правотворчості, вносяться конкретні пропозиції щодо його вдосконалення. Особлива увага приділяється подоланню прогалин законодавства щодо визначення особливостей та порядку видання актів сумісної підзаконної правотворчості.
##submission.copyrightStatement## https://creativecommons.org/licenses/by-nc/4.0
У статті досліджуються проблеми та законодавча база щодо забезпечення інформаційної безпеки під час дії режиму воєнного стану. Оскільки сучасні конфлікти все більше переходять у цифрову сферу, захист важливої інформаційної інфраструктури, боротьба з дезінформацією та захист національної безпеки стають ключовими пріоритетами. В ній досліджуються конституційно-правові та міжнародні аспекти інформаційної безпеки, розглядається роль міжнародно-правових інструментів та механізмів співпраці у протидії кіберзагрозам. Особлива увага приділяється застосуванню європейського законодавства, міжнародних конвенцій з кібербезпеки та регіональних угод, наголошуючи на їх важливості для сприяння скоординованій відповіді на виклики, спричинені збройними конфліктами в цифровій сфері. Наголошується на важливості міцної законодавчої бази, міжнародної співпраці та технологічних рішень для забезпечення інформаційної безпеки під час воєнного стану. Підкреслюючи відповідність України стандартам ЄС щодо захисту даних, в ній наголошує на необхідності міцної правової бази, міжнародного співробітництва та технологгіч- них рішень для забезпечення безпеки, довіри та цифрової трансформації, сприяючи інтеграції у глобальне інформаційне суспільство.
Технологічна революція останніх десятиліть докорінно переформатувала принципи існування як окремих індивідів, так і суспільства загалом, охопивши всі сфери – від особистого спілкування до глобальних економічних процесів. Інтеграція цифрових інструментів у повсякденність трансформувала традиційні підходи до професійної діяльності, освіти та міжособистісних взаємин. В епоху тотальної діджиталізації володіння цифровими навичками перетворилося з додаткової переваги на базову потребу повноцінного члена соціуму. Це явище виходить за межі особистісного розвитку, формуючи нове розуміння фундаментальних прав людини в контексті доступу до цифрових можливостей. Термін «цифрове громадянство» відображає парадигму сучасного розуміння цифрової інтеграції. Воно охоплює не лише технічну доступність, але й здатність ефективно застосовувати цифрові ресурси з критичним мисленням та усвідомленням відповідальності. Це поняття включає широкий спектр компетенцій: від розуміння медіаконтенту до навичок захисту в кіберпросторі, від дотримання мережевої етики до вміння орієнтуватися в багатовимірному цифровому середовищі. Такий набір навичок забезпечує ефективну взаємодію в цифровому просторі та сприяє встановленню справедливого інформаційного суспільства. На рівні державного управління та законодавства виникають питання про відповідальність різних інституцій за забезпечення загального доступу до цифрових ресурсів. Постає дилема: чи варто прирівнювати доступ до цифрових технологій та відповідну освіту до базових прав, таких як доступ до медицини чи загальної освіти? За позитивної відповіді виникає потреба у створенні правових механізмів для подолання цифрової нерівності спричиненої економічними та територіальними факторами. Визнання цифрової грамотності фундаментальним правом вимагає переоцінки наявних політичних підходів. Ця проблематика набуває особливої актуальності в міжнародному контексті, де спостерігається значний розрив у цифровому розвитку між різними державами. Необхідність вироблення загальних стандартів цифрової доступності стає ключовим завданням для забезпечення рівномірного розподілу переваг технологічного прогресу у світовому масштабі
У статті досліджено проблемні питання інтеграції міжнародно-правових та європейських стандартів прав людини в адміністративне судочинство України в контексті європейської інтеграції та реформування національної правової системи. Запропоновано авторське визначення правових категорій «міжнародні стандарти прав людини» та «європейські стандарти прав людини» Встановлено, що, незважаючи на прогрес у гармонізації норм національного законодавства з міжнародними стандартами, в Україні ще існують проблеми щодо ефективного забезпечення прав людини в адміністративному судочинстві. що зумовлені недостатньою імплементацією міжнародних норм в національне законодавство, низьким рівнем використання практики ЄСПЛ, недосконалістю механізмів захисту прав людини та недостатньою правовою визначеністю судових рішень. Зроблено висновки, щодо необхідності удосконалення чинного законодавства України у сфері захисту прав людини, покращення механізмів імплементації міжнародних стандартів, а також зміцнення співпраці з міжнародними правозахисними організаціями з метою забезпечення більш ефективного застосування міжнародних стандартів прав людини в адміністративному судочинстві України.
Статтю присвячено розкриттю алгоритму емпіричного етапу дослідження у сфері кримінально-виконавчого права. Якість дослідження визначається: цілеспрямованістю обраних методів, засобів, операцій на вирішення певних завдань у сфері кримінально-виконавчого права. Тема, напрям дослідження у галузі кримінально-виконавчого права має ознаки соцієнтальності. Це обумовлює міжгалузеве спрямування методології та структурування перебігу дослідження з урахуванням реальних духовних і матеріальних потреб суспільства, потребами права як наукової галузі. У статті автор описав алгоритм розроблення опитувальника для підготовки емпіричного вивчення участі суспільства в реінтеграції засуджених та/або звільнених осіб в Україні. Цей алгоритм передбачає опис процедури визначення мети і цільової аудиторії респондентів. Також автором визначено елементи алгоритму: аналітичне вивчення стану розроблення обраної проблеми, висновки з обраного напряму у світовому досвіді організації подібних досліджень. Для забезпечення валідності на засадах науковості методика опитування передбачала різного типу питання, процедури дотримання наукової етики. Наступний елемент алгоритму передбачає рекомендації щодо проведення опитування, використання різних способів проведення опитування, вказівки про необхідні і достатні матеріали і ресурси під час проведення опи-тування. Для забезпечення прозорості наступний елемент алгоритму: коротке роз’яснення для респондентів про те, де, яким чином і з якою метою можуть бути використані результати опитування. Наступний елемент алгоритму: розподіл питань за розділами, опис характеру використаних питань, способів надання відповідей. Автором наголошено увагу на тому, що диференціація питань за розділами, їх зміст мають корелюватися із визначеними попередньо завданнями емпіричного етапу дослідження щодо вивчення демографічних ознак респондентів; аналіз сприйняття респондентами проблеми, що досліджується; визначення рівня участі в соцієнтальних процесах у межах означеного напряму, очікування, які бачать респонденти, бар’єри, з якими стикаються респонденти, пропозиції щодо розвит- ку пропонованої ініціативи, напряму тощо. Опис способів обробки отриманих емпіричних даних має узгоджуватися з обраними методологічними підходами і методами дослідження.
У статті автор розкрив деякі питання перспектив імплементації досвіду Каталонії в національний контекст роботи органів з питань пробації. Міркування і висновки обґрунтовано на основі системного підходу з використанням порівняльно-правового та інших методів. Зазначено, що питання імплементації позитивного досвіду пробації в практику діяльності органів з питань пробації в Україні має міжгалузевий, міждисциплінарний характер. Імплементація навіть успішних кейсів передбачає урахування наявних чинників. Визначені чинники можуть впливати позитивно, а можуть ускладнювати чи гальмувати процеси імплементації. Це слід враховувати під час розроблення і реалізації стратегій розвитку пробації на регіональному і загальнонаціональному рівнях. У статті автор виділив такі чинники: нормативні (норми національного законодавства для підтримки автономії і відповідальності органів пробації, координованої діяльності державних органів влади, органів місцевого самоврядування і громадських ініціатив, акцент на перспективності і посиленні фінансової підтримки, фінансування і створення системи стимулів для філантропії і меценатства у сфері пробації,); організаційні та управлінські (підтримка ініціатив і програм імплементації на державному, регіональному рівнях, система оцінки якості такої діяльності, співпраці і ефективності пробації, чіткі механізми міжвідомчої і міжгалузевої взаємодії фахівців, науковців і практиків для успішної роботи органів з питань пробації); кадрового забезпечення і професійного супроводу пробації (неперервна професійна освіта фахівців у сфері пробації, програми підтримки кар’єрного зростання і формування високої мотивації працівників органів з питань пробації, забезпечення сприятливих умов праці, оптимального навантаження і гідної оплати праці фахівців органів з питань пробації); змістовно-методичного і ресурсного забезпечення (система підтримки і співпраці науковців і практиків під час розроблення нових і оновлення чинних пробаційних програм, реалізації стратегій індивідуальної роботи із кожним суб’єктом пробації, системна робота щодо запобігання повторним кримінальним правопорушенням суб’єктами пробації на основі використання ефективних методик і актуальних ресурсів соціально-виховної роботи, заходів і засобів ресоціалізації суб’єктів пробації, подальшої їх реінтеграції в суспільство); громадська підтримка пробації (розширення учасників пробації в ролях волонтерів, громадських ініціатив, соціальних регіональних проєктів, менторства, популяризація гуманістичних концептів пробації за участі відомих осіб, лідерів громадської думки, широке інформування суспільства про пробацію).
В Конституції України закріплено, що держава гарантує дотримання прав і свобод людини. Кримінальні правопорушення проти життя є найбільш суспільно небезпекними, оскільки позбавляють людину найдорожчого права – права на життя. Питання притягнення винних осіб до кримінальної відповідальності є пріоритетним для правоохоронних органів, важливим для суспільства та закріплено в Конвенціях, підписаних та ратифікованих Україною. Головною формою реалізації кримінальної відповідальності є кримінальне покарання. Призначення справедливого та необхідного для виправлення покарання залежить від кваліфікації суспільно небезпечного діяння, що в свою чергу можливе лише завдяки проведеному всебічному досудовому розслідуванню. Призначення покарання за кримінальні правопорушення проти життя особи є важливим напрямком кримінально-правової політики держави, як захист найважливішого права людини. Методика розслідування кримінальних правопорушень має важливий рекомендаційний характер для ефективної роботи правоохоронних органів в процесі притягнення винних осіб до кримінальної відповідальності за кримінальні правопорушення проти життя особи. В науковій статті автор приділяє увагу розслідуванню вбивства через необережність, що утворюють певні складнощі оскільки не були сплановані заздалегідь, як умисні вбивства, що впливає на збір (отримання) доказів на початковому етапі розслідування. Проте в більшості випадків злочинець намагається приховати вчинене суспільно-небезпечне діяння шляхом інсценування самогубства або нещасного випадку. Огляд місця події є найважливішим в побудові версій та наступних слідчих (розшукових) дій для розслідування вбивства через необережність, оскільки виявлення негативних обставин, тобто фактичних даних, що суперечать версії про самогубство (нещасного випадок), дають правоохоронним органам можливість правильної кваліфікації вчиненого діяння.
Стаття присвячена аналізу законодавчих змін у сфері кримінальної відповідальності військовослужбовців за злочини, пов’язані із самовільним залишенням військової частини та дезертирством. У роботі розглянуто проблеми індивідуалізації покарання в умовах воєнного стану, зокрема обмеження щодо застосування норм, які пом’якшують покарання (статті 69, 75 КК України). Автор звертає увагу на соціальну обумовленість та ефективність нововведень у кримінальному законодавстві, аналізує практику призначення покарань у таких справах та їх вплив на забезпечення військової дисципліни. Акцент зроблено на необхідності перегляду підходів до правозастосування з метою забезпечення балансу між інтересами держави та правами військовослужбовців.
Стаття присвячена дослідженню проблематики кримінологічного портрету жертви домашнього насильства та його впливу на проведення слідчих (розшукових) дій, спрямованих на встановлення істини у справі. Визначено, що жертвою домашнього насильства є фізична особа, яка зазнала певних негативних наслідків (фізичного, психологічного, сексуального, психоемоційного, економічного характеру) як результат вчинення щодо неї проявів домашнього насильства, незалежно від того чи визнана така особа потерпілою у встановленому законом порядку та чи вважає себе такою, що зазнала шкоди внаслідок домашнього насильства. Наголошено, що проблема домашнього насильства є гендерно обумовленою. Визначено, що і жінки, і чоловіки, і діти як жертви домашнього насильства мають певні спільні риси: низька самооцінка, невпевненість у собі, постійне відчуття провини, соціальна ізоляція, різного роду залежність від кривдника. На основі вивчення експертних досліджень, зроблено висновок, що жінки, чоловіки та діти як жертви домашнього насильства також мають певні відмінні характеристики, відтак, виокремлено специфічні індивідуально-психологічні особливості (риси) жертв домашнього насильства залежно від статі та віку. Наголошено, що ґрунтовне розуміння індивідуально-психологіч- них особливостей жертв домашнього насильства, їх поведінки, взаємовідносин з оточуючими (в тому числі з кривдником), характеру, схильностей та звичок може бути підставою для побудови версії про особу кривдника, тобто може допомогти слідчим вибудувати криміналістичний портрет кривдника, що, в свою чергу, стане в нагоді на етапі досудового розслідування. Зауважено, що під час досудового розслідування фактів домашнього насильства значна частина інформації, що є важливою для процесу доказування, отримується саме під час допиту потерпілих від домашнього насильства та можливих свідків, відтак, наголошено, що усвідомлення психоемоційних особливостей жертви може суттєво допомог-ти встановити психологічний контакт з нею під час проведення різних слідчих (розшукових) дій (наприклад, допиту), що є важливим для належного та якісного проведення досудового розслідування.
Метою статті є розгляд основних етичних викликів, з якими стикаються юридичні клініки в країнах Європейського Союзу, а також характеристика механізмів забезпечення дотримання етичних стандартів у їхній діяльності через призму культури академічної доброчесності. Окрім того, дослідження спрямоване на виявлення шляхів удосконалення етичних норм, що можуть бути корисними для розвитку системи безоплатної правової допомоги в інших країнах, зокрема в Україні, яка прагне до європейських стандартів у сфері права та прав людини. Автори вказують, що юридичні клініки Європейського Союзу виконують подвійну функцію: навчальну (формування практичних навичок студентів) та соціальну (безоплатна правова допомога). Впровадження етичних стандартів у їх діяльність ґрунтується на євроейському праві, міжнародних кодексах та внутрішніх протоколах, що забезпечує відповідність принципам верховенства права, конфіденційності та професійної відповідальності. Автори зазначають, що юридичні клініки Європейського Союзу інтегрують етичні стандарти через багаторівневу систему: від відповідності міжнародним актам до детальних протоколів роботи з клієнтами. Як стверджують автори, юридичні клініки Європейського Союзу трансформують академічну доброчесність у практичний інструмент правової етики. Вони поєднують освітні цінності (чесність, відповідальність) з професійними стандартами (конфіденційність, неупередженість). Автори переконані, що гармонізація національних підходів до академічної доброчесності в межах Європейського Союзу (наприклад, через ENCLE) забезпечує єдність стандартів, незважаючи на культурні відмінності.
В умовах сучасних глобалізаційних процесів та орієнтації України на євроінтеграцію питання підвищення ефективності управління бюджетом стає надзвичайно важливим. Задоволення національних інтересів України вимагає забезпечення сталого економічного зростання. Стратегічний курс на інтеграцію до Європейського Союзу вимагає гармонізації національної бюджетної політики з міжнародними стандартами управління фінансами. Одним із важливих аспектів цього процесу є оптимізація механізмів управління бюджетним процесом, що спрямовані на підвищення ефективності бюджетної системи, забезпечення фінансової стабільності та підтримку макроекономічної рівноваги. У той же час, гармонізація економічної політики вимагає не лише покращення управління фінансами, а й забезпечення прозорості, публічності та ефективності бюджетної політики на всіх рівнях. Це є важливими складовими для створення стійкої та збалансованої економічної системи, що відповідатиме високим стандартам управління державними коштами. Важливою умовою для подальшої європейської інтеграції України є дотримання принципів прозорості та публічності на всіх етапах бюджетного процесу, а також чітке дотримання принципів обґрунтованості, збалансованості та ефективності в бюджетному плануванні і реалізації. Впровадження європейських стандартів у сфері державних фінансів сприятиме створенню більш прозорої та відкритої бюджетної системи, що забезпечить високу довіру з боку громадян до органів влади, а також покращить взаємодію між виконавчою та законодавчою владою. Крім того, реалізація таких стандартів дозволить створити дієві механізми контролю за ефективним розподілом та використанням державних ресурсів, що підвищить відповідальність за кожну фінансову операцію та знизить ризики нецільового витрачання коштів.
У статті автори опрацювали питання правової природи та особливості правочинів із вадами укладання під впливом обману, загрози або насильства. Проаналізо-вано основні дефініції поняття «воля» у цивільному праві, з урахуванням його міждисциплінарного характеру, зокрема філософський, юридичний і психологічний аспекти. Проблемі відповідності волі та волевиявлення у правочинах було приділено особливу увагу, як ключового принципу для оцінки їх дійсності. В роботі проаналізовано огляд історичного розвитку підходів до розуміння «влади волі» у правовій доктрині, а також зроблено огляд сучасних тенденцій трактування цієї проблематики в законодавстві України та міжнародній практиці. Наведено приклади судових прецедентів, які демонструють складність і багатоаспектність встановлення факту впливу на волевиявлення, а саме в умовах маніпуляцій, обману чи погроз. Визначено, що поняття вад волі охоплює ситуації, коли волевиявлення не відповідає справдішньому внутрішньому бажанню особи через зовнішні чи внутрішні чинники, такі як психологічний тиск, оманливі дії контрагента або обставини, що ставлять особу у вкрай невигідне становище. Було досліджено класифікації підстав для визнання правочинів недійсними. Проаналізовано основні аспекти таких дефектів волі, як недієздатність особи, помилка, обман, насильства, зловмисна домовленість між сторонами та тяжкі обставини. Зазначено, що правочини, укладені внаслідок помилки чи обману, мають суттєві юридичні наслідки, оскільки вони можуть викликати зачну шкоду для сторони, яка стала жертвою неправомірних дій. Досліджено обставини, за яких застосовуються судово-психіатричні експертизи, що сприяють встановленню факту недієздатності суб’єкта.акцентували увагу на юридичних механізмах протидії шахрайству, включаючи зловживання довірою, що часто використовується у цивільних правовідносинах для отримання неправомірної вигоди. Наголошено, що шахрайство, як форма обману, має подвійну природу: одночасно є цивільно-правовою категорією та кримінально-правовою категорією, що вимагає комплексного підходу до її вивчення.
Обов’язок батьків утримувати дитину є одним із ключових аспектів сімейного права. Даний обов’язок закріплено не лише в Конституції України, Сімейному кодексі України та Конвенції про права дитини, а й у національних законодавствах різних країн. Утримання дитини передбачає забезпечення її належними матеріальними та нематеріальними благами для гармонійного розвитку. В свою чергу турбота про дітей є одним із головних пріоритетів держави відповідно до Конституції України та інших нормативно-правових актів. Відповідно до ст. 51 Конституції України, сім’я, дитинство, материнство та батьківство охороняються державою. У статті розглянуто правові аспекти обов’язку батьків щодо утримання дитини, а також проблеми, які виникають на практиці у процесі його виконання. Зокрема, проаналізовано випадки ухилення батьків від сплати аліментів, підстави звільнення від сплати заборгованості по аліментам, а також ефективність механізмів захисту інтересів дитини. Досліджено питання захисту прав дітей в умовах розлучення батьків, взаємодію державних органів з метою забезпечення найкращих інтересів дитини та вплив соціально-економічних факторів на виконання обов’язку батьків щодо належного утримання дитини. У статті проведено аналіз практики Верховного Суду, яка ілюструє актуальні проблеми захисту права дитини на утримання, та можливі шляхи їх вирішення. На основі аналізу наукових праць та судової практики запропоновано рекомендації щодо подальшого вдосконалення законодавства у сфері сімейного права з метою належного захисту права дитини на утримання.
Метою статті є характеристика гендерних аспектів професійної діяльності юристів, зокрема, суддів. Європейський курс України передбачає поступову адаптацію національного законодавства до норм і стандартів Європейського Союзу, що зумовлює необхідність вдосконалення нормативно-правового регулювання, зокрема питань забезпечення гендерної рівності. У рамках цього процесу важливою є реалізація ефективних механізмів правового регулювання гендерних відносин, що дозволяють забезпечити рівні можливості для жінок і чоловіків у всіх сферах суспільного життя, таких як політика, економіка, освіта та праця тощо. Україна активно впроваджує міжнародні стандарти гендерної рівності в національну практику, орієнтуючись на розширення прав і можливостей жінок та забезпечення рівних умов для всіх громадян. Сучасна державна політика України спрямована на подолання будь-яких форм дискримінації за ознакою статі, що відповідає міжнародним зобов’язанням нашої держави. Встановлення законодавчих гарантій рівних прав та можливостей для осіб різної статі є важливим кроком до створення демократичного правопорядку, заснованого на принципах верховенства права та прав людини. Залишаються актуальними та вимагають комплексного підходу питання гендерної рівності в професійній діяльності юристів. Гендерна рівність у професійній діяльності юристів є критично важливою, оскільки правова сфера відіграє ключову роль у забезпеченні верховенства права, захисті прав людини та розвитку демократичних інститутів. Однак, попри наявність законодавчо закріплених принципів рівних можливостей, в юридичній професії все ще існує гендерний дисбаланс. Увагу науковців, практиків та міжнародних експертів привертаюсь проблеми гендерної нерівності в судовій системі, що знаходять свій проявя не тільки в обмеженому доступі жінок до високих посад, але й у відсутності ефективних механізмів для запобігання дискримінації на робочому місці. Гендерно збалансована суддівська професія має потенціал покращити якість судочинства, забезпечуючи більш різноманітні та обґрунтовані рішення, що враховують потреби різних соціальних груп.
Метою статті є визначення права працівника на гідність як абсолютного права у сфері трудових відносин для зміни підходів до його регулювання та захисту в оновленому трудовому законодавстві. Право людини на гідність є основою для всіх інших основних прав та свобод людини, що визнається і в міжнародному праві, і в національному праві України. Загальні положення про зміст, особливості здійснення та захист права фізичної особи на гідність містяться у ЦК України, норми якого є загальними щодо всіх сфер приватного права і застосовуються субсидіарне до трудових відносин. Але в трудовому праві існують певні особливості здійснення та захисту права на гідність. На жаль, право на гідність працівника не закріплено в переліку прав працівника у КЗпП. Законодавець обрав інший підхід. Виконуючи свої зобов’язання щодо імплементації Європейської соціальної хартії, в якої передбачене право працівника на гідне ставлення на роботі, у національне законодавство, у трудове законодавство були внесені зміни щодо заборони дискримінації та мобінгу як окремих видів порушень права працівника на гідність. Однак, слід визнати, що крім дискримінації та мобінгу, порушення права працівника на гідність може мати і інші прояви. Саме тому, при реформуванні трудового законодавства необхідно закріпити право працівника на гідність (гідне ставлення на роботі) як абсолютне право, яке передбачає абсолютну заборону щодо його порушення для всіх суб’єктів трудових відносин. Крім того, оскільки при виконанні трудових відносин працівник може взаємодіяти з іншими працівниками, роботодавцем та іншими особами, яким також належить право на гідність, представляється необхідним, крім загального права на гідність працівника, передбачити у ТК загальний обов’язок працівника при виконанні своїх трудових обов’язків не порушувати право на гідність інших осіб. В статті зазначене, що такий обов’язок вже закріплений вокремих законах, щодо спеціальних суб’єктів трудового права (суддів, науково-педагогічних працівників), але він має носити загальний для всіх працівників характер. При цьому виконання такого обов’язку повинно бути забезпечено відповідними мірами захисту, в тому числі можливістю притягнення особи до юридичної відповідальності.виконання такого обов’язку повинно бути забезпечено відповідними мірами захисту, в тому числі можливістю притягнення особи до юридичної відповідальності.
Мета статті полягає у характеристиці ключових аспектів стабільності трудових відносин, їх впливу на продуктивність праці, зниження плинності працівників, формування морально-психологічного клімату в колективі та здатності задовольнитиінтереси працівників і роботодавців; виокремленні практичних підходів до забезпечення стабільності трудових відносин через механізми кар’єрного росту, ротації працівників, професійного навчання та адаптації трудового законодавства до сучасних викликів. У статті досліджено актуальну проблему стабільності трудових відносин в умовах сучасного ринку праці, який зазнав значного впливу цифровізації, глобалізації та трансформації форм зайнятості. Автором звернено увагу на необхідності переходу до концепції динамічної стабільності трудових відносин, що передбачає адаптацію до змін у соціально- економічних і технологічних умовах при збереженні взаємних інтересів і працівників, і роботодавців. У результаті дослідження зроблено висновок, що забезпечення стабільності трудових відносин потребує комплексного підходу, який поєднує правові, соціальні та економічні інструменти. Також висновки підкреслюють, що стабільність трудових відносин потребує застосування інструментів, здатних забезпечити розвиток працівників, зменшити плинність працівників і формувати довгострокову соціальну стабільність.
У статті проаналізовано трудові конфлікти, що виникають у зв’язку з викриттям корупції та запропоновано ефективні шляхи їх мінімізації. Основну увагу зосереджено на недоліках чинного законодавства України, на обмежених механізмах захисту трудових прав викривачів, недостатньому рівні соціальної підтримки та низькому рівні антикорупційної культури у трудових колективах. Дослідження підтвердило, що однією з ключових проблем є відсутність чітких механізмів забезпечення анонімності для викривачів. Хоча законодавство України передбачає можливість анонімного повідомлення про корупційні правопорушення, на практиці такі механізми не забезпечують повної конфіденційності. Викривачі стикаються з ризиками ідентифікації через недосконалі процедури обробки повідомлень, недостатнє шифрування даних та відсутність централізованої системи прийому таких заяв. Зазначене створює умови для переслідування викривачів з боку роботодавців або колег по роботі. Крім того, автор акцентує увагу на негативному впливі соціального середовища на викривачів корупції. У багатьох випадках працівники, які повідомили про корупцію, стикаються з дискримінацією, ізоляцією та психологічним тиском. Такі дії часто залишаються поза увагою як законодавця, так і відповідних органів, що лише підсилює конфліктність у трудових відносинах. Автором розроблено рекомендації для вдосконалення національного законодавства, зокрема, введення відповідальності колег по роботі викривача за створення несприятливих умов праці, розширення положень Закону України «Про запобігання корупції», впровадження програм соціальної адаптації для викривачів, а також запровадження централізованих електронних платформ для подання анонімних повідомлень. Запропоновані заходи мають на меті не лише захист викривачів, але й формування культури нетерпимості до корупції у суспільстві. Стаття має практичну значущість для вдосконалення системи захисту трудових прав викривачів в Україні та створення сприятливих умов для запобігання корупції. Перспективи подальших досліджень включають розробку інтегрованих механізмів правового, соціального та психологічного захисту викривачів корупції, адаптованих до умов українського законодавства
У статті представлено порівняльно-правовий аналіз договорів про нерозголошення (Non-Disclosure Agreements, NDA) та договорів про неконкуренцію (Non-Compete Agreements, NCA) у межах правового режиму «Дія City» в Україні. Досліджуються особливості цих договорів, їх правова природа, істотні умови, ключові відмінності та схожості. Особливу увагу приділено практичним аспектам укладання та виконання таких договорів, включаючи обмеження, які накладаються на сторони, а також ризики, пов’язані з їх застосуванням. Договори NDA спрямовані переважно на забезпечення конфіденційності інформації, захист комерційної таємниці та охорону чутливих бізнес-даних. У той час договори NCA розроблені для запобігання конкурентній діяльності з боку працівників або підрядників, обмежуючи їх від участі у схожих бізнес-операціях під час або після закінчення договірних відносин. У статті підкреслюється важливість таких договорів для забезпечення балансу інтересів між роботодавцями та працівниками, особливо в інноваційних та висококонкурентних галузях. Детальний аналіз положень Закону України «Про стимулювання розвитку цифрової економіки в Україні» виявив специфічні вимоги до NDA та NCA у межах правового режиму Дія Сіті. До них відносяться обов’язкові положення щодо форми договорів, строків їх дії та компенсаційних механізмів за дотримання обмежувальних умов. Особливу увагу приділено питанням забезпечення виконання таких договорів за українським законодавством, включаючи виклики судової практики, пов’язані з їх трактуванням і застосуванням. У ході дослідження ідентифіковано низку критичних питань у правовому регулюванні NDA та NCA. Серед них – можливість зловживання з боку роботодавців, дисбаланс у правовідносинах сторін та неоднозначність окремих законодавчих і договірних положень. Висновки статті вказують на необхідність вдосконалення регуляторних механізмів для підвищення правової визначеності та справедливості таких договорів. Запропоновано законодавчі зміни, спрямовані на посилення захисту прав працівників і забезпечення конкурентоспроможності та привабливості резидентів Дія Сіті для інвесторів і розвитку.підвищення правової визначеності та справедливості таких договорів. Запропоновано законодавчі зміни, спрямовані на посилення захисту прав працівників і забезпечення конкурентоспроможності та привабливості резидентів Дія Сіті для інвесторів і розвитку.
Автор здійснює комплексний аналіз механізмів забезпечення академічної доброчесності в діяльності юридичних клінік країн Європейського Союзу, виявлення ключових проблем та шляхів їх подолання. Автор зазначає, що дотримання академічної доброчесності в роботі юридичних клінік в країнах Європейського Союзу є ключовим фактором їхньої ефективності та довіри з боку суспільства. Автор стверджує, що країни Європейського Союзу демонструють різні підходи до забезпечення цих принципів, проте всі вони базуються на спільних цінностях, таких як прозорість, етика та відповідність міжнародним стандартам. На переконання автора, подолання існуючих викликів вимагатиме подальшої гармонізації стандартів та активного використання інноваційних методів навчання. Автор вважає, що у перспективі розвиток академічної доброчесності для юридичних клінік у країн Європейського Союзу полягатиме у розробці єдиних стандартів академічної доброчесності для юридичних клінік у межах Європейського Союзу, активізації міжнародної співпраці для обміну досвідом та найкращими практиками, впровадження цифрових інструментів для моніторингу якості роботи студентів в юридичних клініках, проведенні регул ярних тренінгів з академічної доброчесності для студентів і викладачів. На думку автор, окреслений у дослідженні вектор може бути корисним для розробки стратегій розвитку юридичних клінік в Україні з урахуванням досвіду країн Європейського Союзу.