Збірник наукових праць ХНПУ імені Г. С. Сковороди "Право"
Рік заснування: 2001 Галузь та проблематика: У журналі публікуються наукові статті вчених-правознавців та практичних працівників правоохоронних органів України та ближнього зарубіжжя, аспірантів та докторантів з актуальних проблем теорії та історії держави і права, філософії права, конституційного, цивільного, трудового, адміністративного, кримінального, міжнародного права та цивільного, кримінального, господарського, адміністративного процесу, криміналістики та організації боротьби зі злочинністю. Наказом МОН України №886 від 02.07.2020 р. журнал внесено до категорії "Б" Переліку наукових фахових видань України, в яких можуть публікуватися результати дисертаційних робіт на здобуття наукових ступенів доктора і кандидата наук (доктора філософії). Кластер: Право Спеціальності: D8 Право, D9 Міжнародне право ISSN 2312-1661 (Print), ISSN 2312-8984 (Online) Рішення Національної ради України з питань телебачення радіомовлення №1984 від 28.12.2023 р. Ідентифікатор медіа: R30-02127 Електронну версію журналу включено до Національної бібліотеки України імені В.І. Вернадського Збірник зареєстровано в міжнародних каталогах періодичних видань та базах даних: Ulrichsweb Global Serials Directory, OCLC WorldCat, ResearchBib, Index Copernicus, Google Scholar, ERIH PLUS, OpenAIRE, Scillit, fatcat!, OUCI, Sherpa Romeo Періодичність виходу журналу: 2 рази на рік Мова видання: українська Засновник: Харківський національний педагогічний університет імені Г.С. Сковороди. Код ЄДРПОУ: 02125585 ROR засновника: https://ror.org/00gjv5s24 Префікс DOI: 10.34142 Головний редактор: Олена КОВАЛЕНКО, д-р.юр.н., професор, професор кафедри цивільно-правових дисциплін і трудового права імені професора О.І. Процевського Харківського національного педагогічного університету імені Г.С. Сковороди. Адреса редакції: 61002, м. Харків, вул. Алчевських, 29 E-mail: trudkonf.hnpu@gmail.com Цей журнал практикує політику негайного відкритого доступу до опублікованого змісту, підтримуючи принципи вільного поширення наукової інформації та глобального обміну знаннями задля загального суспільного прогресу. Цей твір ліцензовано на умовах Ліцензії Creative Commons Із Зазначенням Авторства — Некомерційна 4.0 Міжнародна. &amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;lt;a target="_blank" href="https://mycounter.ua/"&amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;gt;&amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;lt;img src="https://get.mycounter.ua/counter.php?id=166526" title="MyCounter - счётчик и статистика" alt="MyCounter - счётчик и статистика" width="88" height="41" border="0" /&amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;gt;&amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;lt;/a&amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;gt;
Автори залишають за собою право на авторство своєї роботи та передають журналу право першої публікації цієї роботи на умовах ліцензії Ліцензії Creative Commons Із Зазначенням Авторства — Некомерційна 4.0 Міжнародна, котра дозволяє іншим особам вільно поширювати (копіювати і розповсюджувати матеріал у будь-якому вигляді чи форматі), змінювати, реміксувати, трансформувати, і брати матеріал за основу на наступних умовах: Зазначення Авторства — Ви маєте вказати автора, розмістити посилання на ліцензію та вказати чи було внесено зміни до твору. Ви можете зробити це у будь-який розумний спосіб, але так, щоб не створювати враження стосовно того, що ліцензіар підтримує чи схвалює вас або ваше використання твору. Некомерційна — Ви не можете використовувати матеріал для комерційних цілей. Без додаткових обмежень — Ви не можете висувати додаткові умови або застосовувати технологічні засоби захисту, що обмежують права інших на дії дозволені ліцензією
ДЕЯКІ АСПЕКТИ РОЗВИТКУ ПРАВОВОЇ ДЕРЖАВИ У СФЕРІ ЗАБЕЗПЕЧЕННЯ ТА ЗАХИСТУ ПРАВ ДІТЕЙ ШЛЯХОМ ІМПЛЕМЕНТАЦІЇ МІЖНАРОДНИХ АКТІВ В УКРАЇНСЬКЕ ЗАКОНОДАВСТВО
У статті розкрито важливі правові аспекти імплементації міжнародних норм в українське законодавство, зокрема, Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей, з метою реалізації правової охорони та захисту прав дітей. Автори проаналізували міжнародні документи, зокрема, Конвенцію ООН про права дитини, Конвенцію про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей, Порядок виконання Конвенції 1980 року на території України, який затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 10.07.2006 № 952, Рекомендацію ПАРЄ (2003) 20 «Про нові шляхи реагування на правопорушення неповнолітніх та роль ювенальної юстиції», та дослідження науковців щодо державно-правового регулювання правової охорони та захисту прав дітей, зокрема, з питань міжнародного викрадення дітей. Автори досягли поставленої мети, з’ясували окремі питання правового регулювання охорони та захисту прав дітей, зокрема, у випадках міжнародного викрадення дітей, в тому числі надали рекомендації щодо застосування та реалізації захисту прав дітей. Визначено підстави та порядок застосування Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей, з метою реалізації правової охорони та захисту прав дітей. Автори проаналізували Інструкцію з організації примусового виконання рішень, затверджена Наказом Міністерства юстиції від 02.04.2012 № 512/5 та надали рекомендації щодо внесення змін до Закону «Про виконавче провадження» стосовно виконання рішень судів з питань міжнародного викрадення дітей, рекомендували передбачити окремий розділ в Законі, що містить порядок виконання рішень про повернення дитини до держави її пос-тійного проживання відповідно до Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей.
##submission.copyrightStatement## https://creativecommons.org/licenses/by-nc/4.0
ПРАВОВИЙ РЕЖИМ ФОРС-МАЖОРУ В УМОВАХ ВОЄННИХ ДІЙ: ПОРІВНЯЛЬНО – ПРАВОВИЙ АНАЛІЗ ІНСТИТУТУ VIS MAIOR У РИМСЬКОМУ ПРИВАТНОМУ ПРАВІ ТА НЕПЕРЕБОРНОЇ СИЛИ В СУЧАСНОМУ ЦИВІЛЬНОМУ ПРАВІ УКРАЇНИ
Метою статті є проведення порівняльно‑правового аналізу інституту vis maior у римському приватному праві та інституту форс‑мажору в цивільному праві України з урахуванням особливостей застосування в умовах воєнного стану, а також формулювання прикладних рекомендацій для законодавчої і судової практики. Особливу увагу приділена питанням еволюції розуміння поняття форс‑мажору, його доктринальним витокам та особ-ливостям застосування у практиці цивільного права в період воєнного стану. На основі аналізу римських джерел та сучасних вітчизняних досліджень показано, що фундаментальними характеристиками непереборної сили залишаються: непередбачуваність події, її невідво-ротність та зовнішній характер відносно волі боржника в зобов'язанні. Разом із тим у сучасних умовах масштабних воєнних дій ці критерії набувають нових рис і потребують уточнення у частині інституційного, доказового та процедурного забезпечення. Досліджено матеріально‑правові засади регулювання непереборної сили в Україні, механізми засвідчення обставин форс‑мажору Торгово‑промисловою палатою України, проблемні питання підтверд-ження воєнних подій у судових спорах. На основі аналізу римських джерел, досліджень сучасних науковців і практичного досвіду судів та Торгово-промислової палати України сформульовані пропозиції щодо удосконалення законодавства.
АДМІНІСТРАТИВНО-ПРАВОВІ ЗАСАДИ ЗАПОБІГАННЮ ЗЛОВЖИВАННЮ ПОВНОВАЖЕННЯМИ: ДОСВІД КРАЇН ЄВРОПЕЙСЬКОГО СОЮЗУ ТА ПЕРСПЕКТИВИ ДЛЯ УКРАЇНИ
У статті досліджено проблему зловживання владними повноваженнями у сфері адміністративного права України та акцентовано увагу на відсутності чіткого адмі-ністративно-правового визначення цієї категорії. Підкреслено, що неузгодженість доктри-нальних підходів і законодавчої бази знижує ефективність судового контролю та створює ризики для принципів прозорості й підзвітності публічної влади. З метою пошуку шляхів удосконалення вітчизняної системи протидії зловживанням проаналізовано європейський досвід, зокрема німецьку концепцію «вчення про помилки у дискреції» та теорію «оцінок-ного простору», а також французьку практику застосування принципу «використання пов-новажень не за призначенням» як самостійної підстави для скасування адміністративного акта. Німецька модель забезпечує систематизацію форм зловживань і встановлює стандар-тизовані критерії перевірки дискреційних рішень, що дисциплінує адміністрацію та забезпе-чує передбачуваність судової практики. Французький підхід, своєю чергою, запроваджує чіткий стандарт доказування факту використання повноважень не за призначенням, поклада-ючи обов’язок його доведення на позивача. На основі узагальнення зарубіжного досвіду сформульовано пропозиції щодо вдосконалення Кодексу адміністративного судочинства України: уточнення норм про використання повноважень відповідно до їхньої мети, розподіл тягаря доказування залежно від характеру спору, а також доцільність закріплення «зловживання повноваженнями» як окремої підстави для скасування адміністративного акта. Запропоновані висновки узагальнюють основні тенденції розвитку адміністративного права європейських держав і можуть бути використані для вдосконалення національного законодавства України. Реалізація таких змін сприятиме зміцненню принципу законності, формуванню єдиної судової практики та наближенню українського адміністративного судочинства до європейських стандартів належного врядування.
ТРАНСФОРМАЦІЯ ПАРАДИГМИ ЗАГАЛЬНООБОВ’ЯЗКОВОГО ДЕРЖАВНОГО СОЦІАЛЬНОГО СТРАХУВАННЯ НА ВИПАДОК БЕЗРОБІТТЯ В УМОВАХ ДІЇ РЕЖИМУ ВОЄННОГО СТАНУ
Метою статті є характеристика трансформації парадигми загальнообов’яз- кового державного соціального страхування на випадок безробіття в умовах дії режиму воєнного стану та її характеристика у сучасному стані. Автор робить спробу переосмис- лення загальнообов’язкового державного соціального страхування на випадок безробіття як правової конструкції, що покликана забезпечити матеріальну допомогу у випадку настання означеного соціального ризику. Автором робляться висновки, що трансформація парадигми загальнообов’язкового державного соціального страхування на випадок безробіття в умовах воєнного стану відзначається принципово новим змістом і масштабом застосування. Насам- перед, війна стала самостійним фактором виникнення масового безробіття, що змінило його природу як соціального ризику і відповідно система страхування перестала бути другоряд- ним механізмом і перетворилася на провідний, основний засіб соціального захисту для мільйонів громадян, який виконує не тільки функцію забезпечення виплати допомоги конкретній особі, що втратила роботу з незалежних від неї причин, а й глобальну функцію комплексного відновлення трудового потенціалу через навчання, перекваліфікацію та підтримку підприємництва. Особливо варто наголосити на виконанні вельми затребуваного запиту від осіб, які не тільки втратили роботу, а ще й втратили власні домівки – як фактично, так і внаслідок неможливості перебування на територіях, де відбуваються бойові дії, і які змушені були покинути місця свого постійного проживання, отримуючи статус внутрішньо переміщених осіб. Саме для них система загальнообов’язкового державного соціального страхування від безробіття стала рятувальним кругом і опірною точкою, засобом, що надає можливості відновлення свого життя, не тільки щодо трудової активності, а й взагалі, бо саме вона стала тимчасовим компенсаторним механізмом для заповнення ринку праці, перерозподілу трудових ресурсів на ньому з урахуванням сучасних запитів, де зруйновано природний механізм працевлаштування, формуючи фундамент для майбутньої відбудови економіки шляхом збереження людського капіталу, кадрового потенціалу країни.
ПРАВОВИЙ СТАТУС ЕКСПЕРТА, КЛАСИФІКАЦІЯ ЙОГО ВИСНОВКІВ ТА ЇХ ДОКАЗОВЕ ЗНАЧЕННЯ В АДМІНІСТРАТИВНОМУ СУДОЧИНСТВІ
У статті досліджено проблемні питання правового статусу експерта як учас-ника адміністративного судочинства України та класифікації його експертних висновків. Встановлено, що, незважаючи на наявність формального законодавчого врегулю-вання експертної діяльності, в Україні ще існують проблеми щодо ефективного визначення прав та обов’язків експерта в адміністративному судочинстві, що зумовлені недостатньою деталізацією процесуальних норм, обмеженими гарантіями незалежності, невизначеністю відповідальності та відсутністю єдиної класифікації експертних висновків. Зроблено висновки щодо необхідності удосконалення чинного законодавства України у сфері регулювання статусу експерта, чіткого встановлення класифікації цього висновків, а також впровадження єдиних стандартів оцінки експертних результатів з метою підвищення якості та надійності експертної діяльності в адміністративному судочинстві
ПРАВОВІ АСПЕКТИ ОБМЕЖЕННЯ ДОСТУПУ ДО ІНФОРМАЦІЇ У СФЕРІ БЕЗПЕКИ В УМОВАХ ВОЄННОГО СТАНУ
У статті розглянуто правові механізми обмеження доступу до інформації в Україні в умовах воєнного стану. Проаналізовано баланс між конституційним правом громадян на доступ до інформації та потребою захисту національної безпеки. Досліджено положення Конституції України, Закону України «Про інформацію», Закону України «Про правовий режим воєнного стану», а також відповідні міжнародні стандарти, зокрема Міжна-родного пакту про громадянські і політичні права та практику Європейського суду з прав людини. Здійснено порівняльний аналіз з досвідом країн ЄС і НАТО. Визначено, що ефек-тивне правове регулювання має забезпечувати пропорційність обмежень, прозорість рішень державних органів і механізми судового контролю.
ПРАВОВА ПРИРОДА ІНСТИТУТУ СПІВУЧАСТІ В КРИМІНАЛЬНОМУ ПРАВІ УКРАЇНИ
В науковій публікації підіймається питання правової природи інституту співучасті, адже у переважній більшості випадків законодавець спільне умисне вчинення кримінального правопорушення декількома особами відносить до обставин, що обтяжують кримінальну відповідальність. Безумовно це пояснюється ступенем суспільної небезпекності, що збільшується за рахунок умисної форми вини, спільної участі декількох суб’єктів кримінального правопорушення та вчинення лише умисних кримінальних правопорушень. В статті досліджено об’єктивні та суб’єктивні ознак співучасті, що виражають спіль-ність діянь та умислу. Об’єктивні ознаки співучасті вбачаються в участі декількох суб’єктів кримінального правопорушення та спільній діяльності співучасників, що має місце, коли настання суспільно-небезпечних наслідків є результатом дій кожного співучасника, незалежно від ролі у вчиненні злочину. До суб’єктивних ознак співучасті, то відповідно до ст. 26 КК України вони визначені як «умисна спільна участь … у вчиненні умисного кримінального правопорушення». Умисна спільна участь характеризується вчиненням кримінального правопорушення співучасниками з умисною формою вини. Усвідомлення суспільно небезпечного характеру своїх дій і утворює умисну спільну участь, тобто дії кожного співучасника мають бути з прямим або непрямим умислом. Вчинення кримінального правопорушення декількома суб’єктами через необережність не утворює співучасті. Наступною суб’єктивною ознакою співучасті є вчинення умисного кримінального правопорушення, що виходить зі змісту ст. 26 КК України Розглянуто дискусійне питання щодо існування співучасті з непрямим умислом, за умови, що один із співучасників усвідомлює суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачає можливість настання суспільно небезпечних наслідків та свідомо припускає їх настання, хоча і не бажає цього
КВАЛІФІКАЦІЯ КРИМІНАЛЬНИХ ПРАВОПОРУШЕНЬ З УРАХУВАННЯМ ОКРЕМИХ ФОРМ СПІВУЧАСТІ ТА ПРИЗНАЧЕННЯ ПОКАРАННЯ ЗА ЇХ НАЯВНОСТІ
У статті розглядаються особливості кваліфікації кримінальних правопору-шень, вчинених за попередньою змовою групою осіб та у складі організованої групи, а також специфіка призначення покарання за наявності цих форм співучасті. Досліджуються вироблені доктриною кримінального права та судовою практикою правила кваліфікації кримінальних правопорушень за наявності попередньої змови групи осіб та організованої групи. Окрему увагу в роботі приділено необхідності врахування під час призначення пока-рання за кримінальне правопорушення, вчинене у співучасті, характеру та ступеня участі кожного зі співучасників у вчиненні кримінального правопорушення.
ЗАМОВНИК ЗЛОЧИНУ В СИСТЕМІ СПІВУЧАСТІ: ТЕОРЕТИКО-ПРИКЛАДНІ ПРОБЛЕМИ КРИМІНАЛЬНО-ПРАВОВОЇ КВАЛІФІКАЦІЇ
Стаття присвячена дослідженню проблем кримінально-правової кваліфікації дій замовника злочину в системі співучасті. Проаналізовано теоретичні підходи та судову практику, що свідчать про відсутність єдності у визначенні правового статусу замовника. У роботі розглянуто прогалини чинного законодавства, зокрема положень статті 27 Кримінального кодексу України, які не передбачають замовника як самостійного виду співучасника. Акцентовано увагу на невідповідності між фактичною роллю замовника як ініціатора злочину та формальними категоріями співучасті – організатора, підбурювача чи пособника. Автор аналізує практику кваліфікації злочинів, що вчиняються за схемою «замовник-виконавець», і підкреслює необхідність законодавчого уточнення статусу замовника задля забезпечення принципів справедливості, індивідуалізації відповідальності та ефективності правозастосування. Зроблено висновок про доцільність удосконалення кримінального законодавства шляхом закріплення замовника злочину як окремої фігури співучасті.
ВПЛИВ ГРУПОВОГО ВЧИНЕННЯ КРИМІНАЛЬНОГО ПРАВОПОРУШЕННЯ НА СТУПІНЬ ЙОГО СУСПІЛЬНОЇ НЕБЕЗПЕЧНОСТІ ТА ПОКАРАННЯ
Стаття присвячена дослідженню питань визначення впливу групового вчинення кримінального правопорушення на ступінь його суспільної небезпечності та покарання. Обґрунтована доцільність закріплення на рівні правової позиції Верховного Суду України положення, згідно якого вчинення кримінального правопорушення групою осіб, групою осіб за попередньою змовою, організованою групою або злочинною організацією повинні враховуватись при кваліфікації лише у випадках, коли ці ознаки зазначені у статті Особливої частини КК України. Запропоновано пункт 2 ч. 1 ст. 67 «Обставини, які обтяжують покарання» КК України викласти у такій редакції: «вчинення кримінального правопорушення групою осіб за попередньою змовою, організованою групою або злочинною організацією», а ст. 68 «Призначення покарання за незакінчене кримінальне правопору- шення та за кримінальне правопорушення, вчинене у співучасті» КК України доповнити частиною 6, у якій визначити особливості призначення покарання за кожний вид співучасті.
ОБМЕЖУВАЛЬНІ ЗАХОДИ ЯК КРИМІНАЛЬНО-ПРАВОВИЙ СПОСІБ ЗАХИСТУ ПОТЕРПІЛИХ ВІД ДОМАШНЬОГО НАСИЛЬСТВА: ТЕОРЕТИЧНІ АСПЕКТИ ТА СУДОВА ПРАКТИКА
Метою статті є розкриття поняття «обмежувальних заходів» через призму кримінального законодавства, дієвість застосування вказаних заходів з метою убезпечення потерпілих від повторної травматизації, а також судова практика призначення покарання за кримінальні правопорушення, пов’язані з домашнім насильством в розрізі дискреційних повноважень суду щодо права, а не обов’язку застосування обмежувальних заходів. Вказана стаття, окрім розкриття законодавчо закріплених випадків застосування обмежувальних заходів, орієнтована на практичну площину їх використання у судовій прак-тиці. Зокрема, автором проаналізовано рішення судів щодо одночасного призначення обме-жувальних заходів з покаранням до осіб, які вчинили домашнє насильство. Автором акцентовано увагу, що у переважній більшості потерпілими або стороною обвинувачення оскаржуються рішення суддів першої інстанції щодо незастосування або неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність. Зокрема, у рішенні апеля-ційних судів констатовано застосування місцевими судами норм кримінального законодавства, які втратили чинність, або «плутанини» у правових нормах, які мають різну правову при-роду і наслідки у посиланні на ст. ст. 75, 76 та 91-1 КК України. Крім того, виокремлено зарубіжний досвід у застосуванні обмежувальних заходів до осіб, які вчинили кримінальні правопорушення, пов’язані з домашнім насильством. Автором зроблене висновок, що застосування обмежувальних заходів до осіб, які вчинили кримінальні правопорушення, пов’язані з домашнім насильством, є необхідними та вкрай важливими, оскільки є не тільки міцним підґрунтям для захисту прав потерпілих, але й сприятимуть мінімізації та викоріненню маргінальних та антисоціальних проявів у засуджених
ПОМИЛКИ СУДОВОГО ЕКСПЕРТА (АНАЛІЗ СУБ’ЄКТИВНИХ ЧИННИКІВ)
Стаття присвячена аналізуванню особливостей впливу суб’єктивних чин-ників на виникнення експертних помилок під час проведення судових експертиз та експерт-них досліджень, привернуто увагу до необхідності комплексного аналізу ступеня впливу цих чинників на формування експертних помилок. Актуальність дослідження визначено зат-ребуваністю експертної практики у реалізації комплексного підходу до визначення причин та умов виникнення експертних помилок та розроблення методичних рекомендацій щодо їх ефективного усунення. Метою роботи стало акцентування уваги на узагальненні методич-них підходів щодо з’ясування онтологічної природи суб’єктивних чинників, що впливають на можливості припуститися експертних помилок під час проведення судових експертиз та експертних досліджень, а також напрацювання раціональних засобів зменшення ступеня їх впливу на об’єктивність висновку експерта. Обраний авторами методологічний підхід щодо з’ясування сутності експертних помилок як наслідку впливу суб’єктивних чинників лежить, перш за все, у психологічній площині та ґрунтується на аналізуванні типових і найпоширеніших експертних помилок. Поміж проаналізованих суб’єктивних чинників, що впли-ають на виникнення експертних помилок, чільне місце в дослідженні належить внутріш-ньому переконанню експерта, яке є наслідком свідомо-вольового процесу, що мотивує його пізнавальну діяльність, і характеризується для кожної особи множиною індивідуаль- них якостей, набутих під час навчання, професійної діяльності, ділових стосунків з іншими фахівцями в різних галузях знань. У цьому сенсі внутрішнє переконання експерта виступає як суб’єктивне відображенням об’єктивної істини, що є визначальним під час аналізування правильності дій експерта на всіх стадіях експертного дослідження. Запро-поновані авторами окремі шляхи запобігання виникненню експертних помилок дають змогу мінімізувати вплив індивідуальних рис експерта на об’єктивність висновку експерттизи або дослідження.
КРИМІНОГЕННІ ФАКТОРИ ЗЛОЧИННОСТІ В УКРАЇНІ ЧЕРЕЗ ПРИЗМУ СИНГУЛЯРНОСТІ ТА ІНТЕРФЕРЕНЦІЇ
Мета статті передбачала визначення перспективних ліній розвитку кримі-ногенних факторів злочинності в Україні через призму сингулярності та інтерференції. Автор акцентував увагу на кримінологію постмодерну в умовах соціальної сингулярності. Син-гулярність розглянута як стан дезорганізації суспільства, детермінаційний мегафактор, що презентує особливі соціально-психологічні, інформаційні, дискурсивні фони криміногенної детермінації, зумовлює криміналізацію суспільства на основі поширення несолідарності. Сформульовано припущення про те, що криміногенність включає в себе і деліктогенність, яка є складовою криміногенних факторів. Виділено хронологію криміногенних факторів та їх складових, що обумовлюють множинність кримінальних та інших правопорушень, різних за природою мотивації, суб'єктності, локалізації та інших особливостей проявів, у трьох видах: криміногенні фактори злочинності довоєнного часу; криміногенні фактори злочин-ності воєнного часу; криміногенні фактори повоєнного часу. З позицій критики розкрито питання термінологічної коректності змісту поняття «криміногенність». Охарактеризовано чотири аспекти кримінологічного виміру кримінальної реальності в Україні. Привернено увагу на те, що інтерференція у період воєнного стану і на етапі відновлення у повоєнний час здатна викликати драматичні ситуації, підвищити ступінь криміногенності обстановки в країні. Зроблено наголос на тому, що слід розрізняти запобігання, як припустимий ефект вико-ристовуваних поточних службових повноважень (наприклад, превенція) і кримінологічне запобігання, як теоретико-прикладний концептуальний напрям завчасного усунення можли-востей вчинення злочинів.
ВІД ВИСЛУХОВУВАННЯ ДО ЗГОДИ: УДОСКОНАЛЕННЯ МЕХАНІЗМІВ ВРАХУВАННЯ ДУМКИ ДИТИНИ ПІД ЧАС ВИРІШЕННЯ СПОРІВ ТА УКЛАДАННЯ СІМЕЙНИХ ДОГОВОРІВ
Актуальність дослідження визначається недостатнім розвитком механізмів врахування думки дитини у сімейно-правових відносинах України, особливо при укладенні сімейних договорів, які безпосередньо впливають на права та інтереси дитини. Незважаючи на закріплене законодавством право дитини бути вислуханою, його фактична реалізація на практиці часто носить декларативний характер. Проблема врахування думки дитини є актуальною не лише у судових спорах, а й у договірних відносинах, де відсутність чітких процедурних гарантій може призводити до того, що рішення щодо важливих аспектів сімей-ного життя приймаються лише батьками, без врахування позиції дитини. Подібна ситуація спостерігається і в зарубіжних правових системах, навіть там, де процедурні механізми участі дітей формально передбачені, що свідчить про загальносвітовий характер проблеми. Метою статті є виявлення прогалин та протиріч у законодавстві і правозастосовній практиці України щодо врахування думки дитини у сімейно-правових відносинах, зокрема при укладенні сімейних договорів, та обґрунтування науково аргументованих рекомендацій щодо вдоскона-лення правового регулювання з урахуванням інтересів дітей. Методологія дослідження включає аналіз нормативно-правових актів України та міжнародних документів, порівняльно-правове дослідження, критичний та системний аналіз, а також вивчення судової практики та емпіричних даних міжнародних організацій, таких як OECD та UNICEF. У результаті дослід-ження встановлено, що для забезпечення ефективної участі дитини доцільно застосовувати диференційований підхід: обов’язкове надання згоди для дітей з 14 річного віку та обов’яз-кове вислуховування і врахування думки для дітей молодшого віку з процедурним закріпленням механізмів фіксації та аналізу їх позиції. Для дітей молодше 6 річного віку пропонується закріплення презумпції згідно з якою батьки вважаються такими, що діють у найкращих інтересах дитини, молодше 6 років. Особлива увага у статті приділяється сімейним договорам, де відсутність належних процедур може зменшувати захист прав дитини, а запропоновані підходи сприяють їх ефективному укладенню з урахуванням думки неповнолітніх. Запропоновані механізми реалізації прав дитини забезпечують дійсне врахування її думки, підвищують ефективність сімейного договірного регулювання і сприяють формуванню умов для запобігання конфліктам між правами дитини та інтересами дорослих.
ДОГОВІР КУПІВЛІ-ПРОДАЖУ НЕРУХОМОСТІ У СВІТЛІ НОВІТНЬОЇ СУДОВОЇ ПРАКТИКИ ТА ЗАКОНОДАВЧИХ ГАРАНТІЙ ДОБРОСОВІСНОГО ВОЛОДІННЯ
У статті досліджено проблеми правового регулювання договору купівлі-продажу нерухомого майна в сучасному цивільному законодавстві України. Зазначено, що чинний Цивільний кодекс України не виділяє цей договір як самостійний вид, що зумовлює застосування лише загальних норм про купівлю-продаж і створює прогалини у правозасто-суванні. Розглянуто питання визначення моменту переходу права власності, форми укладен-ня договору, державної реєстрації прав та проблеми віднесення окремих об’єктів (зокрема об’єктів незавершеного будівництва, асфальтного покриття, трубопроводів, під’їзних шля-хів) до категорії нерухомого майна. На основі аналізу практики Верховного Суду підкрес-лено, що державна реєстрація не створює права власності, а лише підтверджує його юридич-не існування. Метою дослідження є комплексний аналіз правової природи договору купівлі-продажу нерухомого майна, виявлення його істотних умов, специфіки укладення та держав-ної реєстрації, а також з’ясування проблем забезпечення правової визначеності та гарантій захисту прав добросовісного набувача відповідно до останніх змін цивільного законодавства України. Особливу увагу приділено новелам українського законодавства 2025 року щодо посилення гарантій прав добросовісного набувача нерухомості, запровадженим Законом України № 4292-ІХ. Визначено, що ці зміни спрямовані на підвищення стабільності цивіль-ного обороту та захисту довіри до державного реєстру прав. Проаналізовано запровадження десятирічного строку для віндикації майна у добросовісного власника, уточнення критеріїв добросовісності та механізмів компенсації у разі витребування майна. Зроблено висновок, що вдосконалення правового регулювання договору купівлі-продажу нерухомого майна потребує нормативного закріплення цього договору як окремого виду, уніфікації судової практики та подальшого розвитку інституту захисту добросовісного набувача, що забезпе-чить правову визначеність і сталий розвиток ринку нерухомості в Україні.
ПРАВОВИЙ СТАТУС ЧЛЕНА СІМ’Ї В УКРАЇНІ: НОРМАТИВНА НЕВИЗНАЧЕНІСТЬ ТА ВИКЛИКИ СУЧАСНОСТІ
У статті здійснено ґрунтовний аналіз нормативного змісту понять «сім’я» та «член сім’ї» у правовій системі України з урахуванням міжгалузевих особливостей їх зас-тосування, актуальної судової практики та міжнародних правових стандартів. Основна мета полягає в обґрунтуванні потреби законодавчого оновлення дефініцій, що регулюють сімейні правовідносини, з метою усунення внутрішніх суперечностей, забезпечення правової визначеності та уніфікації підходів до тлумачення статусу члена сім’ї. У процесі дослідження проаналізовано положення Сімейного кодексу України, акти цивільного, житлового, соціального та пенсійного законодавства, рішення Конституційного Суду України № 5-рп/99, а також практику Європейського суду з прав людини щодо розу-міння поняття «сімейне життя». Виявлено, що чинне визначення сім’ї, закріплене у ст. 3 СК України, містить концептуальну суперечність: з одного боку, воно базується на ознаці спіль-ного проживання, з іншого – визнає існування сім’ї за його відсутності. Така конструкція створює правову невизначеність, що ускладнює ідентифікацію суб’єктів сімейних правовід-носин. Особливу увагу приділено аналізу терміна «член сім’ї», який у різних нормативних актах трактується з істотними відмінностями залежно від галузі права. У пенсійному законо-давстві визначальним критерієм є матеріальна залежність, у житловому – спільне проживан-ня та ведення господарства, у соціальному – наявність родинного зв’язку. Така розбіжність у підходах породжує правові колізії, коли одна й та сама особа може визнаватися членом сім’ї в одному контексті, але не мати такого статусу в іншому, що порушує принцип рівного доступу до правового захисту та соціальних гарантій. Рішення Конституційного Суду України №5-рп/99 та практика ЄСПЛ підтверджують, що юридичний статус члена сім’ї визначається не фактом проживання, а наявністю взаємних прав та обов’язків. Це створює позитивні зобов’язання для держави щодо адаптації націо-нального законодавства до міжнародних стандартів, зокрема у сфері соціального забезпе-чення, спадкування та житлових правовідносин. У результаті дослідження обґрунтовано доцільність доповнення статті 3 Сімейного кодексу України нормативним визначенням терміна «член сім’ї», яке має враховувати не лише формальні ознаки, а й фактичні обставини, що свідчать про наявність стабільних сімейних зв’язків. Запропоновано гармонізувати галузеві нормативно-правові акти, зокрема закони України «Про пенсійне забезпечення», «Про соціальний і правовий захист військово-службовців та членів їх сімей», «Про державну допомогу сім’ям з дітьми», Житловий кодекс Української РСР та інші, з метою усунення правових колізій, забезпечення правової визна-ченості та ефективного захисту прав осіб, які перебувають у сімейних правовідносинах. Таким чином, удосконалення правового регулювання статусу члена сім’ї є не лише теоретично обґрунтованим завданням, а й практично необхідним кроком, що має бути реалі-зований через системну законодавчу реформу, спрямовану на зміцнення правової визначе-ності, справедливості та ефективності правозастосування
КАМЕРАЛЬНА ПЕРЕВІРКА ЯК ІНСТРУМЕНТ ПОДАТКОВОГО КОНТРОЛЮ: МЕЖІ, ПОТЕНЦІАЛ І ПРАВОЗАСТОСОВНІ ПРАКТИКИ
Статтю присвячено комплексному науково-правовому аналізу камеральної перевірки як одного з базових інструментів податкового контролю в Україні. Актуальність дослідження зумовлена трансформацією податкової системи в умовах євроінтеграції, цифро-візації публічного адміністрування та нормативного врегулювання у податковому праві інс-титуту вини, що істотно змінило підходи до притягнення платників податків до юридичної відповідальності. Особливу увагу приділено визначенню правової природи камеральної перевірки, її функціонального призначення та місця в системі податкового контролю, а також оцінці її доказового потенціалу. У статті проаналізовано положення Податкового кодексу України, доктринальні підходи вітчизняних науковців та актуальну судову практику Верховного Суду щодо можливості встановлення вини платника податків за результатами камеральної перевірки. Обґрунтовано, що формалізований характер камеральної перевірки, її здійснення виключно на підставі податкової звітності та даних електронних систем без дослідження фактичних обставин діяльності платника об’єктивно обмежує можливість використання її результатів для встановлення умисної форми податкового правопорушення. Особливу увагу зосереджено на аналізі суперечливих правових позицій Верховного Суду, сформульованих у 2023 році, що засвідчують відсутність єдиного стандарту доказу-вання вини в межах камеральної перевірки. Зроблено висновок про наявність ризиків правової невизначеності, розширювального тлумачення повноважень контролюючих органів та підміни документальних перевірок камеральними. За результатами дослідження сформульовано науково обґрунтовані висновки та окреслено перспективи подальшого вдосконалення правового регулювання і правозастосовної практики у сфері податкового контролю, з урахуванням сучасних викликів та тенденцій розвитку податкового права
ЄВРОПЕЙСЬКИЙ ВЕКТОР ВПЛИВУ НА ФОРМУВАННЯ УКРАЇНСЬКОГО ЗАКОНОДАВСТВА ЩОДО АДВОКАТСЬКОЇ ДІЯЛЬНОСТІ
У статті авторами здійснено науково-правовий аналіз формування законо-давства України щодо адвокатської діяльності в контексті орієнтації на міжнародні та регіо-нальні стандарти прав людини. Дослідження ґрунтується на комплексному осмисленні правової природи адвокатури як інституту громадянського суспільства, її соціального призначення та ролі у механізмі забезпечення права на професійну правничу допомогу. Особливу увагу зосереджено на розкритті змісту стандартів адвокатської діяльності як системи нормативних, професійних і етичних вимог, що визначають організаційні, функціональні та ціннісні засади здійснення адвокатської професії. У межах дослідження проаналізовано правові передумови орієнтації на європейські підходи у сфері адвокатської діяльності, зокрема участь України в універсальних міжнародно-правових актах у сфері прав людини, зобов’язання у відносинах з Європейським Союзом, а також положення внутрішньодержавних стратегічних і програмних документів судово-правової реформи. Наголошено, що така орієнтація має системний характер і поєднує виконання міжнародних зобов’язань держави з внутрішніми потребами трансформації національної правової системи та правової доктрини. Аргументується, що сучасний розвиток законодавства України щодо адвокатської діяльності супроводжується поступовим переосмисленням ролі адвокатури, що виявляється у зміні акцентів правового регулювання від переважно адміністративно-контрольної моделі до моделі, заснованої на інституційній незалежності, самоврядності та професійній автономії адвокатів. Підкреслено значення стандартизації адвокатської діяльності як нормативного орієнтира розвитку законодавства, що забезпечує узгодженість національної моделі адвокатури з сучасними уявленнями про верховенство права, доступ до правосуддя та ефективний захист прав і свобод людини. Зроблено висновок, що подальше вдоско-налення правового регулювання адвокатської діяльності має здійснюватися з урахуванням завдань судової реформи, ускладнення правових відносин та зростання суспільного запиту на якісну й ефективну правничу допомогу.
СТАНОВЛЕННЯ ДЕРЖАВНОГО РЕГУЛЮВАННЯ ЗАЙНЯТОСТІ: ІНСТИТУЦІЙНІ ТА ПРАВОВІ АСПЕКТИ
У статті здійснено науково-правовий аналіз становлення та еволюції держав-ного регулювання зайнятості населення в Україні в інституційному та правовому вимірах. Дослідження ґрунтується на комплексному осмисленні історичних передумов формування державної політики у сфері зайнятості, з урахуванням трансформації підходів і механізмів державного впливу на ринок праці залежно від соціально-економічних і політико-правових умов розвитку суспільства. Обґрунтовано, що розвиток державного регулювання зайнятості в Україні мав нерівномірний характер і значною мірою зумовлювався масштабними історични-ми зламами, зокрема селянською реформою ХІХ століття, революційними подіями початку ХХ століття, періодом адміністративно-командної економіки, а також процесами державо-творення після здобуття незалежності. У межах дослідження проаналізовано основні етапи становлення державного регулю-вання зайнятості, визначено характерні риси кожного з них та окреслено еволюцію правових інструментів впливу держави на сферу працевлаштування. Акцентовано увагу на тому, що тривалий час домінували імперативні, адміністративно-розпорядчі методи регулювання зайня-тості, які обмежували свободу праці та підпорядковували індивідуальні трудові права публік-ним інтересам держави. Водночас доведено, що сучасний етап розвитку характеризується пере-ходом до людиноцентричної моделі державної політики зайнятості, заснованої на принципах свободи праці, партнерської взаємодії держави, роботодавців і працівників. Окрему увагу приділено аналізу викликів новітнього періоду, пов’язаних із пандемі-єю COVID-19 та запровадженням правового режиму воєнного стану, які зумовили структур-ні деформації ринку праці, поширення гнучких форм зайнятості та необхідність поєднання ліберальних і кризових механізмів державного регулювання. Зроблено висновок, що подаль-ший розвиток державної політики зайнятості потребує системного вдосконалення правових і інституційних засад з урахуванням завдань повоєнного відновлення та євроінтеграційного курсу України.
ТРАНСФОРМАЦІЯ ДЕРЖАВНОЇ ПОЛІТИКИ ЗАЙНЯТОСТІ НАСЕЛЕННЯ ПІД ВПЛИВОМ ВОЄННОГО СТАНУ
статті досліджено трансформацію державної політики зайнятості насе-лення під впливом правового режиму воєнного стану в Україні та в контексті євроінтегра-ційного курсу держави. Повномасштабна збройна агресія російської федерації зумовила сис-темні деформації ринку праці, що виявилися у скороченні робочих місць, зростанні вимуше-ного безробіття, поглибленні структурних дисбалансів між попитом і пропозицією робочої сили, а також в ускладненні реалізації конституційного права на працю внаслідок релокації підприємств, порушення виробничо-логістичних ланцюгів і масштабного переміщення пра-цездатного населення. За таких умов традиційні інструменти державного впливу на сферу зайнятості виявляють обмежену результативність, що актуалізує потребу їх концептуально-го оновлення з урахуванням викликів воєнного часу та завдань повоєнної відбудови. Обґрунтовано необхідність переходу від переважно компенсаторної моделі реагуван-ня на безробіття до активної, стратегічно орієнтованої державної політики зайнятості, здат-ної одночасно мінімізувати соціальні ризики та забезпечувати відновлення економічної активності. Акцентовано увагу на тому, що державна політика зайнятості повинна базува-тись на спеціальних принципах, релевантних умовам воєнного стану, зокрема адаптивності до безпекових ризиків, пріоритетності збереження і відновлення трудового потенціалу, гнучкості форм зайнятості та територіальної диференціації заходів сприяння зайнятості з урахуванням регіональних наслідків бойових дій. Доведено доцільність посилення ролі держави у формуванні системи професійної перепідготовки та перекваліфікації, а також інс-титуційної інтеграції політики зайнятості з політикою у сфері освіти й розвитку людського капіталу. Аргументовано потребу удосконалення розподілу повноважень між центральним і місцевим рівнями шляхом поєднання стратегічного планування з реалізацією регіонально орієнтованих програм зайнятості. Зроблено висновок, що ефективна трансформація державної політики зайнятості має здійснюватися синхронно у вимірах антикризового реагування та довгострокових євроінте-граційних завдань із орієнтацією на стандарти гідної праці, соціального діалогу й інклюзив-ного ринку праці. Підвищення рівня зайнятості та поліпшення її якісних характеристик визначено необхідною передумовою соціальної стабільності, збереження людського капі-талу та економічного відновлення України
ПРАВОВА ПРИРОДА КАТЕГОРІЇ «ГІДНА ПРАЦЯ» ЯК ФУНДАМЕНТАЛЬНОГО ПРИНЦИПУ ТРУДОВОГО ПРАВА: ТЕОРЕТИКО-ПРАВОВИЙ АНАЛІЗ
У статті досліджується правова природа категорії «гідна праця» в контекс-ті сучасних трансформацій ринку праці та підвищення значущості людської гідності як ключової соціальної та правової цінності. Особлива увага приділяється тому, що саме умови праці є основною сферою прояву гідної праці, оскільки вони визначають рівень поваги до особистості працівника, забезпеченість його прав і ступінь соціального захисту. Показано, що при широкому нормативному та доктринальному поширенні концепції гідної праці на рівні МОП, ООН та стратегічних документів сталого розвитку відсутні її універсальне юридичне визначення та загальновизнаний правовий статус. Аналізуються основні підходи до розуміння гідної праці в науці – як політичного проєкту, елемента правової політики, фактора економічного розвитку і ціннісної парадигми трудового права, – проте зазначається, що без чіткого нормативного змісту вимоги до гідних умов праці залишаються переважно декларативними. На основі аналізу міжнародних стандартів і теоретичних позицій вчених обґрунтовується, що фундаментальною основою гідної праці виступає людська гідність, що переломлюється у сфері праці через такі елементи, як справедлива оплата, безпека, соціаль-ний захист, відсутність дискримінації та повага до особистості працівника в процесі трудо-вої діяльності. Тим самим гідні та справедливі умови праці розглядаються як необхідний вираз правового статусу людини праці. Автор аргументує, що категорія «гідна праця» має всі ознаки правового принципу: об’єктивний характер, універсальність, регулятивність та обумовленість предметом трудово-го права. У зв’язку з цим вона повинна розглядатися не тільки як рамкова стратегія, але як фундаментальний принцип трудового права, що визначає зміст і спрямованість правового регулювання умов праці на всіх рівнях – від міжнародного до індивідуально-договірного. Робиться висновок, що визнання гідної праці принципом вищого порядку забезпечує обов’язковість встановлення та дотримання гідних умов праці як правової гарантії захисту слабкої сторони трудових відносин і дозволяє перевести міжнародні стандарти з програмно-декларативної сфери в реальний правовий механізм забезпечення прав людини у сфері праці. Це створює передумови для вдосконалення національного трудового законодавства, підвищення ефективності правозастосування та посилення соціальної справедливості у сфері праці.
ДИСКРИМІНАЦІЯ ЯК ЗАГРОЗА СОЦІАЛЬНІЙ СПРАВЕДЛИВОСТІ НА РИНКУ ПРАЦІ УКРАЇНИ: ВІД ОГОЛОШЕНЬ ДО ЗВІЛЬНЕННЯ
У статті досліджено вплив дискримінаційних практик на реалізацію принципу соціальної справедливості у сфері праці України. Метою статті є з’ясування як дискримінація на різних стадіях трудових відносин, а саме починаючи від оголошень, через оплату праці, і до припинення трудових відносин впливає на рівність можливостей суб’єктів трудового права та сповільнює соціальний прогрес. Під час наукового дослід-ження використано порівняльно-правовий та системний підходи із аналізом національного законодавства, доктринальних позицій українських науковців і окремих елементів закордонного досвіду. У роботі узагальнено наукові підходи до розуміння дискримінації в трудових відно-синах та запропоновано її узагальнене визначення як негативного явища, що проявляється у безпідставному обмеженні трудових прав за ознаками, не пов’язаними з професійними чи діловими якостями працівника. Обґрунтовано доцільність виокремлення трьох ключових стадій, на яких найбільш яскраво виявляється дискримінація: до працевлаштування (через дискримінаційні оголошення), у сфері оплати праці (зокрема у формі гендерної нерівності) та під час звільнення (за віковою ознакою). Доведено, що наявні правові норми, попри задекларовану заборону дискримінації, не забезпечують належного рівня захисту учасників трудових правовідносин. Сформульовано пропозиції щодо підвищення стандартів до змісту оголошень, запро-вадження прозорих та недискримінаційних систем оплати праці із періодичними аудитами, а також посилення гарантій від дискримінації за віком при звільненні та відповідальності роботодавців. Практичне значення одержаних результатів полягає у можливості їх викорис-тання для вдосконалення правозастосовної практики та подальших наукових розвідок у даному напрямку та відповідно реформування трудового законодавства України.
ПРАВО ПРАЦІВНИКА НА САМОЗАХИСТ: МЕЖІ ДОПУСТИМОГО
Метою статті є визначення меж допустимого здійснення права працівника на самозахист трудових прав та формулювання рекомендацій щодо їх закріплення в законо-давстві України. У ході дослідження виявлено, що самозахист трудових прав є самостійною формою захисту, рівнозначною зверненню працівника до державних органів, і ґрунтується на принципі «дозволено все, що не заборонено законом». Визначено основні правила реалі-зації права на самозахист: заходи самозахисту застосовуються виключно проти роботодавця, здійснюються особисто працівником, підставою є порушення або реальна загроза порушен-ня трудового права, а мета – усунення або запобігання порушенню без заподіяння шкоди роботодавцю. Також показано, що застосування самозахисту з превентивною метою мож-ливе за наявності реальної загрози порушення прав, однак вимагає дотримання розумності та законності дій працівника. Результати дослідження можуть бути використані при форму-люванні нормативних положень, що регулюють самозахист трудових прав, і сприяти зниженню ризиків зловживань, підвищенню оперативності та ефективності захисту прав працівників.
ПРОФЕСІЙНИЙ РОЗВИТОК ЯК МЕТА ПІДВИЩЕННЯ КВАЛІФІКАЦІЇ НАУКОВО-ПЕДАГОГІЧНИХ ПРАЦІВНИКІВ
Метою статті є визначення мети підвищення кваліфікації науково-педагогіч-них працівників. У статті досліджено концептуальні засади професійного розвитку науково-педагогічних працівників як ключового чинника реалізації державної політики у сфері освіти. Здійснено аналіз нормативно-правових актів України, які визначають мету підвищен-ня кваліфікації науково-педагогічних працівників як їхній професійний розвиток, спрямо-ваний на забезпечення якості освіти. Обґрунтовано, що підвищення кваліфікації виступає не лише формальною законодавчою вимогою, а й необхідною умовою інтелектуального, мораль-ного та культурного зростання особистості викладача, що формує основу його педагогічної та наукової діяльності. Автором доведено, що професійний розвиток науково-педагогічного працівника має безперервний характер і охоплює процеси самоосвіти, участі в програмах професійного вдо-сконалення, стажуванні та академічній мобільності. Визначено, що підвищення кваліфікації є важливим соціокультурним механізмом адаптації до викликів цифровізації, глобалізації та євроінтеграційних процесів. Підкреслено, що в умовах реформування системи вищої освіти підвищення кваліфікації перетворюється на стратегічний інструмент підвищення якості ос-вітнього процесу, розвитку академічної доброчесності й формування педагогічної культури європейського рівня. Зроблено висновки, що професійний розвиток включено у якості ключового елементу визначення мети підвищення кваліфікації науково-педагогічних працівників - однієї з фун-даментальних умов реалізації державної політики у сфері освіти. Також доведено, що профе-сійний розвиток науково-педагогічних працівників є не лише обов’язковою умовою реалізації державної політики у сфері освіти, а й ключовою складовою стратегії їхнього особистісного та інтелектуального зростання. Законодавчі норми трактують підвищення кваліфікації як безперервний процес саморозвитку, що інтегрує самоосвіту, участь у програмах професійного вдосконалення та розвиток компетентностей, необхідних для ефективної освітньої діяльності.
РЕАЛІЗАЦІЯ ЮРИДИЧНИХ ГАРАНТІЙ ТРУДОВИХ ПРАВ ВИКРИВАЧІВ КОРУПЦІЇ В УКРАЇНІ: ІНСТИТУЦІЙНИЙ МЕХАНІЗМ, ПРОБЛЕМИ ТА ПЕРСПЕКТИВИ РОЗВИТКУ
У статті здійснено дослідження стану реалізації гарантій трудових прав викривачів корупції в Україні з особливим акцентом на інституційному механізмі їх захисту, наявних викликах та перспективах розвитку. Проаналізовано національну нормативно-правову базу, зокрема Закон України «Про запобігання корупції» та Кодекс законів про працю України, а також практику Національного агентства з питань запобігання корупції щодо захисту викривачів. Окрему увагу приділено сучасній судовій практиці, включно з рішеннями Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у справах про понов-лення викривачів на роботі. Наведено статистичні дані за 2023-2024 роки, які свідчать про зростання кількості судових рішень на користь викривачів та перші випадки виплати грошових винагород викривачам в Україні. Здійснено порівняльний аналіз міжнародного досвіду захисту викривачів, зокрема положень Директиви (ЄС) 2019/1937, стандартів Ради Європи, законодавства Великої Британії (Public Interest Disclosure Act) та програм США (програма для викривачів SEC). Виявлено основні проблеми практичної реалізації гарантій трудових прав викривачів в Україні, серед яких – прогалини в законодавстві (неврегульо-ваність захисту від тиску з боку колег, нечіткі процедури забезпечення анонімності тощо), недостатня ефективність наявних механізмів та низький рівень обізнаності працівників про свої права та гарантія, як викривача корупції. Надано рекомендації щодо вдосконалення захисту трудових прав викривачів, зокрема гармонізації законодавства з європейськими стандартами, запровадження дієвих процедур запобігання та реагування на переслідування, посилення відповідальності за порушення прав викривачів і розширення програм підтримки викривачів. Реалізація запропонованих заходів сприятиме створенню в Україні сприятливих умов для викриття корупції, посиленню захисту прав викривачів та підвищенню рівня суспільної довіри до інституту викривання.
ПРАВО НА ПРАЦЮ ТА ЗАБОРОНА ПРИМУСОВОЇ ПРАЦІ: ПОШУК ЧІТКИХ МЕЖ І ГАРАНТІЙ
У сучасних умовах трансформації соціально-економічних відносин і поси-лення інтеграційних процесів особливої актуальності набувають питання забезпечення права на працю та дотримання заборони примусової праці як одного з базових міжнародних стан-дартів у сфері прав людини. Примусова праця залишається стійким негативним явищем, що проявляється у різних формах і не втрачає актуальності навіть у державах із розвиненими правовими системами. Її існування підриває засади свободи праці, нівелює людську гідність та створює загрози для ефективної реалізації соціально-економічних прав. У статті розглядається співвідношення права на працю та заборони примусової праці крізь призму людиноцентричної парадигми правового регулювання. Особлива увага приді-ляється з’ясуванню змістовних і нормативних меж примусової праці, її відмежуванню від суміжних правових явищ, а також аналізу доктринальних підходів до розуміння примусу у сфері праці. Підкреслюється значення людської гідності як конституційної цінності, що визначає допустимі межі втручання держави та роботодавця у реалізацію свободи праці. Значну увагу приділено міжнародно-правовим стандартам заборони примусової праці, сформованим у межах універсальних договорів з прав людини та актів Міжнародної органі-зації праці, а також проблемам їх імплементації у національне законодавство України. Наго-лошується, що ефективність заборони примусової праці залежить не лише від формального закріплення відповідних норм, а й від наявності чітких критеріїв правової кваліфікації при-мусової праці та дієвих юридичних гарантій її недопущення. Зроблено висновок про необхідність подальшого вдосконалення правового регулю-вання у сфері заборони примусової праці з урахуванням міжнародних стандартів, сучасних викликів ринку праці та потреб забезпечення реальної свободи трудової діяльності в Україні
СОЦІАЛЬНИЙ ЗАХИСТ ДІТЕЙ-СИРІТ І ДІТЕЙ, ПОЗБАВЛЕНИХ БАТЬКІВСЬКОГО ПІКЛУВАННЯ, ПРИ РЕАЛІЗАЦІЇ ПРАВА НА ПРАЦЮ ТА ПРАВА НА ОСВІТУ
Актуальність теми соціального захисту дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, у контексті реалізації права на працю та права на освіту, зумовлена її безпосереднім зв’язком із фундаментальними правами людини та стратегічним розвитком майбутніх поколінь. Зазначена категорія дітей становить одну з найуразливіших соціальних груп, яка потребує посиленої уваги з боку держави та суспільства. Ефективна система соціаль- ного захисту є ключовим інструментом забезпечення базових прав – на життя, освіту, охорону здоров’я, професійне становлення та соціальну інтеграцію. Відсутність належної підтримки може призводити до дискримінації, бідності, маргіналізації та порушення пав дитини. Натомість своєчасне надання освітніх, професійних, психологічних, житлових ресурсів сприяє форму- ванню рівних можливостей, розвитку життєвих навичок, емоційного благополуччя та саморе- алізації. Інвестування у соціальний захист цієї категорії дітей є не лише виконанням між народ- них зобов’язань України, зокрема положень Конвенції ООН про права дитини, а й кроком у формування відповідального, освіченого та соціально активного громадянського суспільства
ДЕЯКІ АСПЕКТИ СТАНОВЛЕННЯ СУДОВОЇ СИСТЕМИ НА ТЕРЕНАХ УКРАЇНИ
У статті здійснено комплексний історико-правовий аналіз становлення та еволюції судової системи на українських землях у добу Гетьманщини та Запорозької Січі (XVII–XVIII ст.). Метою роботи є переосмислення судоустрою козацької доби як самобутнього явища, що поєднувало норми звичаєвого права з елементами європейської правової традиції, зокрема Литовськими статутами та Магдебурзьким правом. Авторами детально охарактеризовано структуру судових органів Запорозької Січі, де судова влада, хоч і не була повністю відділена від адміністративної, базувалася на демократичних засадах виборності, безпосередності та змагальності. Проаналізовано розгалужену систему судів Гетьманщини, яка включала сільські, сотенні, полкові суди та Генеральний військовий суд як вищу апеляційну інстанцію. Особливу увагу приділено аналізу конституційних проєктів та кодифікаційних робіт XVIII ст. Зокрема, досліджено положення Конституції Пилипа Орлика 1710 р., яка вперше в історії пропонувала закріпити незалежність судової гілки влади, та спроби кодифікації права у збірці «Права, за якими судиться малоросійський народ» 1743 р. Зроблено висновок, що судова система цього періоду мала високий рівень правової культури, проте зазнала деформації та поступової ліквідації внаслідок імперської політики уніфікації, що призвело до впровадження бюрократичної станової моделі. Обґрунтовано важливість використання цього історичного досвіду для вдосконалення сучасної судової системи України.
ІСТОРИЧНІ ТА ЕТИЧНІ ПІДСТАВИ СОЦІАЛЬНОЇ ОБУМОВЛЕНОСТІ СМЕРТНОЇ КАРИ ЯК ВИДУ ПОКАРАННЯ В УМОВАХ ВОЄННОГО СТАНУ
У науковій публікації підіймається проблема щодо історичних та етичних аспектів соціальної обумовленості смертної кари як виду покарання, що може застосовуватися в умовах війни. Наголошується, що з початком повномасштабного вторгнення російсь-кої федерації на територію суверенної України, весь світ побачив жорстокість злочинів, що вчиняються як громадянами країни агресора так і громадянами України та інших країн, що беруть участь у воєнних діях (військовими). Визначено, що підставою для внесення змін до санкцій статей Особливої частини Кримінального кодексу України за особливо тяжкі (жорстокі, нелюдські) злочини, в сучасних реаліях, стало грубе порушення принципів та звичаїв ведення війни. Дуже високий рівень суспільної небезпечності кримінальних правопорушень, які вчиняються з моменту оголошення воєнного стану в Україні, виступає каталізатором доволі різких думок у суспільстві щодо повернення смертної кари до системи покарань в законі про кримінальну відповідальність. В статті звернуто увагу на проблематику врахування позиції жертв воєнних, військових та інших кримінальних правопорушень та їх родичів при реформуванні системи покарань у національному законодавстві. Питання смертної кари як можливої міри покарання у національному законодавстві розглянуто крізь призму етичних норм, міжнародних стандартів прав людини, історичних передумов та з урахуванням сучасного зарубіжного досвіду призначення покарання у виді смертної кари. Проведено аналіз положень міжнародної Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною, та протоколів до неї, що регулюють питання застосування смертної кари в умовах війни. Встановлено, що в сучасних реаліях, в умовах процесу євроінтеграції нашої держави, відновлення смертної кари як міри покарання залишається невирішеним та дискусійним.
ПРОБЛЕМИ ОТРИМАННЯ МАТЕРІАЛЬНОЇ ДОПОМОГИ СІМ’ЯМИ ЗАГИБЛИХ ВІЙСЬКОВОСЛУЖБОВЦІВ
У статті висловлюються авторські міркування щодо проблем отримання матеріальної допомоги сім’ями загиблих військовослужбовців в Україні, з акцентом на авторське бачення шляхів удосконалення. Дослідження виявляє критичні виклики, пов’язані з доказуванням обставин загибелі та причинно-наслідкового зв’язку, а також системні недоліки, прогалини і колізії у чинному законодавстві. Розглядаються правозастосовні труднощі, численні бюрократичні перешкоди та значний соціально-психологічний тиск, що суттєво ускладнюють реалізацію законних прав родин полеглих захисників України. Результати дослідження переконливо демонструють, що існуюча система надання соціальних гарантій сім’ям загиблих військовослужбовців в Україні є обтяжливою. Ключовими проблемами є виняткова складність доказування обставин, що є підставою для допомоги, особливо щодо причинного зв’язку загибелі (відсутні безвісти, смерть поза прямою зоною бойових дій тощо). Поряд із цим, значні труднощі створюють проблеми з документальним оформленням: затримки видачі документів військовими органами, некомплектність поданих матеріалів та обмежений доступ сімей до повної інформації. Виявлені недоліки правового забезпечення охоплюють фрагментованість та колізійність законодавства, що призводить до розбіжностей у термінології та прогалин у регулюванні, зокрема щодо добровольців або небойових обставин, пов’язаних зі службою. Це створює численні бюрократичні перешкоди, зокрема відсутність принципу «єдиного вікна» та значну тривалість розгляду справ. Додатково, наявна проблема недостатнього розміру допомоги та її несвоєчасності, що не завжди адекватно компенсує втрату годувальника чи враховує інфляційні процеси. Адміністративні перешкоди, необхідність багаторазових звернень до різних інстанцій є значним психологічним навантаженням для родин, підриваючи їхню віру в справедливість та ефективність державних інститутів. На основі осмислення цих викликів, запропоновано конкретні шляхи вдосконалення механізмів надання допомоги, що охоплюють уніфікацію та кодифікацію нормативно-правової бази, чітке визначення обставин, що дають право на одноразову грошову допомогу (з детальним врегулюванням питань доказування причинно-наслідкового зв’язку залученням медичних та психологічних експертиз), а також прискорення судових процедур визнання осіб померлими.
РЕАЛІЗАЦІЯ ПРИНЦИПУ СПРАВЕДЛИВОСТІ У СИСТЕМІ ГАРАНТІЙ ТРУДОВИХ ПРАВ МОБІЛІЗОВАНИХ ПРАЦІВНИКІВ ТА ЇХНІХ СІМЕЙ
У статті здійснено комплексне теоретико-правове дослідження системи гарантій, що забезпечують захист трудових та соціальних прав осіб, призваних на військову службу, а також їхніх близьких. Автори обґрунтовують, що в умовах воєнного стану прин-цип справедливості має стати фундаментом для розподілу соціально-економічних ризиків між державою, суспільством та приватним сектором. Акцентовано увагу на тому, що право на працю для ветеранів не повинно обмежуватися лише формальним збереженням посади, а має включати реальну можливість реінтеграції у робоче середовище через механізми «розумного пристосування». Доведено, що мобілізовані працівники та військовослужбовці сприймають стабіль-ність трудових правовідносин як один із ключових чинників мотивації. У роботі детально проаналізовано трудові відносини під час та після демобілізації, де особлива роль відводиться такому суб’єкту, як роботодавець. Автор стверджує, що сучасний бізнес має розглядати створення гідних умов праці не як обтяження, а як частину ціннісної пропозиції, що безпосередньо впливає на продуктивність. Окрему увагу приділено інтересам таких суб’єктів, як сім’я та члени сім’ї захисників. У статті доводиться, що гарантії та пільги (зокрема у сфері відпусток, переважного права на збереження роботи та психосоціальної підтримки) мають поширюватися на всю сім’ю, оскільки саме вона є основним ресурсом для відновлення ветерана. Автор використовує статистичні дані та практику ЄСПЛ для підтвердження тези про те, що відмова у створенні інклюзивного середовища для осіб із ПТСР або фізичними пораненнями є порушенням принципу справедливості та формою дискримінації. У висновках запропоновано шляхи вдосконалення соціального діалогу та державної підтримки малого бізнесу для подолання бар’єрів у реалізації трудових прав ветеранів.
ТРУДОВИЙ ДОГОВІР ЯК ФОРМА ОБ’ЄДНАННЯ ВОЛІ ЙОГО СТОРІН ЩОДО УМОВИ ПРО ВИПРОБУВАННЯ
Метою статті є характеристика трудового договору як форми об’єднання волі його сторін щодо умови про випробування. Статтю присвячено комплексному науково-правовому аналізу випробування при прийнятті на роботу як факультативної умови трудового договору в контексті чинного законодавства України, доктринальних підходів та судової практики. У роботі обґрунтовується теза про те, що випробування є невід’ємною частиною змісту трудового договору, яка виникає виключно за наявності узгодженої волі працівника і роботодавця. Особлива увага приділяється аналізу ст. 21 та ст. 26 КЗпП України, які дозволяють розкрити договірну природу випробування та його місце в системі трудових правовідносин. У статті розвивається концепція трудового договору як правової форми закріплення волевиявлення сторін. Автор підкреслює, що працівник, прийнятий з випробуванням, набуває повного правового статусу працівника з усім обсягом трудових прав і гарантій, а особливість його становища зводиться лише до можливості застосування спеціальної підстави звільнення, прямо передбаченої законом. Окремо акцентується увага на договірному характері умови про випробування та необхідності реального співпадіння волі сторін щодо її включення до змісту трудового договору. Критично переосмислюються наукові позиції, які допускають можливість укладення трудового договору незалежно від згоди працівника на випробування. Натомість обґрунтовується підхід, відповідно до якого відсутність згоди хоча б однієї зі сторін унеможливлює формування трудового договору як юридичного факту. У роботі також здійснено розмежування між стадією встановлення випробування, що належить до сфери договірної автономії сторін, та стадією оцінки його результатів, яка віднесена до компетенції роботодавця, але обмежена вимогами закону, принципами обґрунтованості та недопущення свавілля. Зроблені висновки мають теоретичне та практичне значення для розвитку науки трудового права, удосконалення правозастосовної діяльності та формування правосвідо-мості учасників трудових відносин, зокрема щодо недопустимості підміни договірної природи випробування односторонніми управлінськими рішеннями роботодавця.
НОВЕЛА ТРУДОВОГО ЗАКОНОДАВСТВА, ЩО ВИЗНАЧАЄ МОЖЛИВІСТЬ РОЗІРВАННЯ ТРУДОВОГО ДОГОВОРУ У ВИПАДКУ СПРОВОКОВАНОГО ЗВІЛЬНЕННЯ ПРАЦІВНИКА ВНАСЛІДОК ВЧИНЕННЯ ЩОДО НЬОГО МОБІНГУ
Стаття присвячена комплексному аналізу інституту спровокованого звіль-нення працівника у зв’язку з вчиненням щодо нього мобінгу як новели трудового законо-давства України. Розглянуто зміст ч. 3 ст. 38 КЗпП України в редакції 2022 року, якою вперше на нормативному рівні закріплено право працівника на розірвання трудового догово-ру за власною ініціативою у разі вчинення роботодавцем мобінгу або невжиття ним заходів щодо його припинення. Обґрунтовано, що зазначена правова конструкція формує особливий різновид припинення трудових правовідносин, який поєднує формальну добровільність звільнення з фактично вимушеним характером волевиявлення працівника і називається відповідно спровокованим звільненням. Особливу увагу приділено категорії волі у праві та впливу систематичного психологічного й економічного тиску на здатність працівника приймати вільне та усвідомлене рішення щодо продовження або припинення трудових відносин. Доведено, що мобінг виступає незаконним зовнішнім чинником, який деформує волю працівника та формує мотивацію до припинення роботи як способу виходу з токсичного виробничого середовища. Наголошено, що в такому випадку звільнення не може розглядатися виключно як реалізація суб’єктивного права, а є наслідком порушення роботодавцем обов’язку забезпечення гідних і безпечних умов праці. Проаналізовано основні проблеми практичного застосування ч. 3 ст. 38 КЗпП України, зокрема складність доведення факту мобінгу, вимогу наявності судового рішення як преюдиції та необхідність перебування працівника у ворожому середовищі до винесення судом відповідного рішення та набрання ним чинності. Зроблено висновок про ризик декларативності зазначеної норми та необхідність удосконалення механізмів доказування й правового захисту працівника.
СОЦІАЛЬНЕ ЗАБЕЗПЕЧЕННЯ В ДІЯ СІТІ: ПРИВІЛЕЇ ДЛЯ РЕЗИДЕНТІВ ЧИ ЗАГАЛЬНА ПРАВОВА НЕРІВНІСТЬ?
Стаття присвячена порівняльному аналізу соціальних гарантій, що надаються працівникам та гіг-спеціалістам у межах спеціального правового режиму Дія Сіті в Україні. Метою дослідження є виявлення дисбалансу, ризиків та потенційно дискримінаційних положень у чинному законодавстві, що регулює їхній статус. Застосовано методи формально-юридичного, порівняльно-правового та системного аналізу для дослідження норм Закону України «Про стимулювання розвитку цифрової економіки в Україні» та суміжного законодавства про соціальне страхування і відпустки. У статті зосереджено увагу на двох ключових аспектах: виплаті допомоги по тирча-совій непрацездатності та наданні щорічного відпочинку. Встановлено, що законодавче закріплення права на 100% оплату лікарняних для працівників та гіг-спеціалістів резидента Дія Сіті, незалежно від страхового стажу, створює привілейоване становище порівняно з іншими застрахованими особами в Україні, які мають набувати восьмирічний стаж для отримання аналогічної виплати. Цей підхід аналізується крізь призму Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні» та доводиться, що така диференціація не відповідає критеріям «позитивних дій», оскільки відсутня об’єктивна та розумна підстава для надання таких переваг. Також виявлено суперечливий підхід до обчислення часу відпочинку: щорічна оплачувана перерва для гіг-спеціалістів обчислюється у робочих днях (17), тоді як щорічна відпустка для працівників – у календарних (24), що створює нерівність. Парадоксально, що сам Закон про Дія Сіті використовує календарні дні для розрахунку перерви у зв'язку з вагітністю та пологами для тих самих гіг-спеціалістів. За результатами дослідження сформульовано пропозиції щодо вдосконалення законодавства, спрямовані на усунення виявлених колізій та дискримінаційних ризиків шляхом уніфікації підходів до надання соціальних гарантій.
Метою цієї статті є дослідження новели цивільного процесуального законодавства України щодо запровадження інституту таємниці ухвалення та проголошення судового рішення. Гармонізація законодавства України з законодавством країн Європейського Союзу надає можливості встановлення відповідності національних судових процедур міжнародним стандартам здійснення правосуддя. Так, нагальною потребою стало вилучення з Цивільного процесуального кодексу України традиційного інституту ухвалення судового рішення в нарадчій кімнати та заміну на більш змістовну процедуру таємниці ухвалення судового рішення. Автор розглядає інститут "нарадчої кімнати" як такий, що не відповідає сучасним вимогам оптимізації судочинства та недоцільність його застосування при розгляді цивільних справ в системі «Електронний суд». Актуальність запровадження інституту таємниці ухвалення судового рішення підтверджується наявністю тотожного інституту в процесуальному законодавстві низки країн ЄС та позитивним досвідом його застосування. В статті детально аналізуються процесуальні дії суду на стадії ухвалення та проголошення судового рішення, гарантії незалежності суддів при здійсненні правосуддя у цивільних справах, а також складові елементи таємності ухвалення судового рішення , як-от: неможливість обговорення обставин і матеріалів, застосування норм права та судову практику в цій справі, а також зміст судового рішення з іншими особами; неможливість розголошення ходу його обговорення й ухвалення. В статті автор робить висновок щодо доцільності конфігурації інституту нарадчої кімнати на таємницю ухвалення судового рішення, яка відбулася в нормах цивільного, господарського та адміністративного процесуального законодавства, та відзначає необхідність запровадження такого інституту в кримінальному процесуальному законодавстві України.