Теорія та методика навчання та виховання
Рік заснування: 1997 Галузь та проблематика: У збірнику висвітлюються актуальні питання теорії та методики навчання і виховання у вищому навчальному закладі й загальноосвітній школі. Постановою Президії ВАК України № 1-05/1 від 10.02.2010 р. (перереєстрація: наказ МОН України №886 від 02.07.2020 р.) збірник наукових праць внесено до категорії "Б" Переліку наукових фахових видань України, в яких можуть публікуватися результати дисертаційних робіт на здобуття наукових ступенів доктора і кандидата наук (доктора філософії). Спеціальності: 011, 015 (педагогічні науки). ISSN 2312-0657 (Print), ISSN 2312-8046 (Online) Свідоцтво про державну реєстрацію: КВ № 15540-4012 ПР від 13.07.2009 р. Рішення Національної ради України з питань телебачення і радіомовлення №1984 від 28.12.2023 р. Електронну версію журналу включено до Національної бібліотеки України імені В.І. Вернадського Збірник зареєстровано в міжнародних каталогах періодичних видань та базах даних: Ulrichsweb Global Serials Directory, OCLC WorldCat, ResearchBib, Index Copernicus, Google Scholar, BASE (Bielefeld Academic search Engine), ROAD, OpenAIRE, Scillit, fatcat!, OUCI, Sherpa Romeo, ERIH PLUS Періодичність виходу журналу: 2 рази на рік. Мова видання: українська, англійська Номери та статті з 2019 р. мають DOI від CrossRef Засновник: Харківський національний педагогічний університету імені Г.С. Сковороди. Головний редактор: О.М. Іонова, д. пед. наук, професор Харківського національного педагогічного університету імені Г.С. Сковороди Адреса редакції: 61002, м. Харків, вул. Валентинівська, 2, к. 202. Телефон: (0572) 68-61-49 E-mail: zbirnikteoriatametodika@gmail.com Архів номерів можна переглянути ТУТ або ТУТ Цей журнал практикує політику негайного відкритого доступу до опублікованого змісту, підтримуючи принципи вільного поширення наукової інформації та глобального обміну знаннями задля загального суспільного прогресу. Цей твір ліцензовано на умовах Ліцензії Creative Commons Із Зазначенням Авторства — Некомерційна 4.0 Міжнародна. &amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;lt;a target="_blank" href="https://mycounter.ua/"&amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;gt;&amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;lt;img src="https://get.mycounter.ua/counter.php?id=166526" title="MyCounter - счётчик и статистика" alt="MyCounter - счётчик и статистика" width="88" height="41" border="0" /&amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;gt;&amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;lt;/a&amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;gt;
Харківський національний педагогічний університет імені Г.С. Сковороди
Автори залишають за собою право на авторство своєї роботи та передають журналу право першої публікації цієї роботи на умовах ліцензії Ліцензії Creative Commons Із Зазначенням Авторства — Некомерційна 4.0 Міжнародна, котра дозволяє іншим особам вільно поширювати (копіювати і розповсюджувати матеріал у будь-якому вигляді чи форматі), змінювати, реміксувати, трансформувати, і брати матеріал за основу на наступних умовах: Зазначення Авторства — Ви маєте вказати автора, розмістити посилання на ліцензію та вказати чи було внесено зміни до твору. Ви можете зробити це у будь-який розумний спосіб, але так, щоб не створювати враження стосовно того, що ліцензіар підтримує чи схвалює вас або ваше використання твору. Некомерційна — Ви не можете використовувати матеріал для комерційних цілей. Без додаткових обмежень — Ви не можете висувати додаткові умови або застосовувати технологічні засоби захисту, що обмежують права інших на дії дозволені ліцензією
КРИТЕРІЇ, ПОКАЗНИКИ, РІВНІ СФОРМОВАНОСТІ ЗДОРОВʼЯЗБЕРЕЖУВАЛЬНОЇ КОМПЕТЕНТНОСТІ СТУДЕНТІВ ТЕХНІЧНИХ СПЕЦІАЛЬНОСТЕЙ НА ЗАНЯТТЯХ З ФІЗИЧНОГО ВИХОВАННЯ
У статті розглядається актуальна проблема формування здоров’язбережувальної компетентності студентів технічних спеціальностей у процесі фізичного виховання. Актуальність проблеми зумовлена постійним зростанням інтелектуального навантаження, інтенсифікацією навчального процесу та негативною динамікою стану здоров’я молоді, що потребує пошуку нових підходів до організації фізичної активності у закладах вищої освіти. Мета дослідження полягає у теоретичному обґрунтуванні та розробці діагностичного апарату, що включає критерії, показники та рівні сформованості здоров’язбережувальної компетентності для забезпечення об’єктивного моніторингу психофізичного стану студентів. Для реалізації мети використано комплекс методів дослідження, зокрема аналіз науково-педагогічної літератури, системний підхід до структурування компонентів компетентності, педагогічне спостереження, анкетування та методи функціональної діагностики стану організму. Результати дослідження дозволили визначити структуру здоров’язбережувальної компетентності, що складається з когнітивного, мотиваційно-ціннісного та діяльнісно-практичного компонентів. Обґрунтовано систему критеріїв та показників, які відображають глибину теоретичних знань, внутрішню мотивацію до оздоровлення та реальну здатність до саморегуляції. Охарактеризовано три рівні сформованості компетентності (низький, середній, високий) та детально описано методику їх діагностування, що базується на інтеграції теоретичних тестів, психологічних опитувальників та функціональних проб. Доведено, що впровадження запропонованої методики дозволяє індивідуалізувати процес фізичного виховання та сприяє свідомому ставленню майбутніх інженерів до власного здоров’я як професійної цінності.
##submission.copyrightStatement## https://creativecommons.org/licenses/by-nc/4.0
ДИДАКТИЧНА ПІДГОТОВКА ВИКЛАДАЧІВ ДО ФОРМУВАННЯ КОМП’ЮТЕРНОЇ КОМПЕТЕНТНОСТІ МАЙБУТНІХ СПЕЦІАЛІСТІВ У ВИЩИХ ПОЛІТЕХНІЧНИХ КОЛЕДЖАХ КНР
Актуальність дослідження зумовлена необхідністю підвищення ефективності дидактичної підготовки викладачів до формування комп’ютерної компетентності майбутніх спеціалістів у вищих політехнічних коледжах КНР у зв’язку з інтенсивним розвитком цифрових технологій в освіті та виробництві. Мета статті – на основі аналізу наукових джерел охарактеризувати дидактичні засади підготовки викладачів до формування комп’ютерної компетентності майбутніх спеціалістів у вищих політехнічних коледжах КНР. Застосовано метод моделювання для візуалізації структурних компонентів дидактичної підготовки викладачів; комплекс теоретичних методів науково-педагогічного дослідження – аналіз і синтез наукових джерел, порівняння дидактичних підходів китайських та українських, європейських учених; групування виявлених методологічних підходів у дидактичній підготовці викладачів до формування комп’ютерної компетентності майбутніх спеціалістів у вищих політехнічних коледжах КНР. З’ясовано, що пріоритетністю освітніх змін зазначеного контексту стає не стільки сам інструментарій (ШІ, цифрова педагогіки тощо), скільки дидактична спроможність викладача конструювати навчальний процес на основі цифрових засобів, що потребує переосмислення змісту й методів дидактичної підготовки викладачів з урахуванням ШІ-орієнтованих сценаріїв навчання. Дидактична підготовка викладачів становить системний процес реалізації формальних та неформальних програм професійного розвитку з метою системного навчання сучасним цифровим технологій як запоруки підвищення сформованості комп’ютерної компетентності майбутніх спеціалістів. Порівняння дидактичних засад підготовки викладачів до формування комп’ютерної компетентності майбутніх спеціалістів у вищих політехнічних коледжах КНР дозволило констатувати акцент в українсько-європейському контексті на теоретико-методологічних засадах цифрової дидактики та побудові інструментів оцінювання цифрової компетентності педагогів (проєктування цифрових курсів; дистанційні формати навчання майбутніх викладачів; хмарні сервіси як дидактична підтримка професійного розвитку удосконалення змісту освітніх програм; моделі самооцінювання цифрової компетентності викладачів тощо). Виокремлено три дидактичні підходи до підготовки викладачів у вищих політехнічних коледжах КНР для формування комп’ютерної компетентності майбутніх спеціалістів: концептуально-державний, загальнодидактичний та індивідуально-дидактичний.
ҐЕНЕЗИС МАТЕМАТИЧНОЇ ОСВІТИ В СПОЛУЧЕНИХ ШТАТАХ АМЕРИКИ В ДРУГІЙ ПОЛОВИНІ XX СТОЛІТТЯ – 20-Х РОКАХ XXI СТОЛІТТЯ
Стратегічне партнерство між Сполученими Штатами Америки та Україною, метою якого є довгострокова підтримка нашої держави в науковій, технічній та освітній сфері, передбачає науково-методологічні та педагогічні розвідки розвитку математичної освіти в США у другій половині ХХ століття та у 20-х роках XXI століття, що може бути використано для розвитку українського освітнього середовища та модернізації освіти в Україні. У процесі наукового дослідження було використано комплекс методів, що забезпечили цілісність аналізу та достовірність отриманих результатів; дозволили опрацювати думки практикуючих науковців та викладачів щодо розвитку математичної освіти в США, оцінити ефективність запропонованих науково-педагогічних умов, проаналізувати експертні оцінки, ранжувати запропоновані умови за їхньою практичною значущістю. На підставі узагальнених даних виокремлено дев’ять основних факторів впливу на розвиток шкільної та вищої освіти у період 1945–2025 рр. З’ясовані основні напрямки розвитку освітніх реформ в школах та університетах Європи та США в період з 1945 по 1990 рр., що стали основою сучасних освітніх технологій, таких як STEM-освіта. Розглянуто проєкти математичної освіти та навчальні програми з математики для шкіл та закладів вищої освіти за період з 1945 по 1990 роки. Досліджено причини зниження рівня математичної та природничої освіти в період з 1980 по 1990 роки. Досліджено проблеми стандартизації шкільної освіти в США, визначення обов’язкового мінімуму знань та єдиних вимог до знань, умінь та навичок випускників шкіл для підвищення якості загальноосвітньої підготовки всіх учнів. Розглянуті геополітичні зміни 1990-х – 2000-х років, які призвели до нової кампанії за шкільну реформу в Сполучених Штатах. Досліджено результати TIMSS за 1996-1998 роки. Проаналізовано результати PISA учнів США з математики (грудень 2023 року). Досліджена сучасна (2025 р.) послідовність розділів математики в середній школі та послідовність курсів з математики в університеті; програм з математики STEM-освіти на рівні коледжу та університетів.
ЗМІСТ ГРОМАДЯНСЬКОЇ ОСВІТИ УЧНІВ СЕРЕДНЬОЇ ШКОЛИ НІМЕЧЧИНИ
У статті проаналізовано зміст громадянської освіти учнів середньої школи Німеччини на різних етапах розвитку країни. Установлено, що зміст зазначеної освіти учнів повністю залежить від політики держави. З’ясовано, що за 100-річну історію існування, громадянська освіта викладалася в різних системах Німеччини: до 1918 року в монархії; з 1918 по 1933 рік у Веймарській республіці; з 1933 по 1945 рік в расистській диктатурі; з 1949 по 1989 рік у Німецькій Демократичній Республіці; з 1949 року – в демократії Федеративної Республіки Німеччини. Провідною метою громадянської освіти в період монархії, було виховання слухняних підданих в авторитарній державі, яке здійснювалося через репресивні стосунки вчитель-учень і включало тілесні покарання. У Веймарській демократії метою громадянської освіти був вже освічений громадянин. Вимога до шкіл включала, щоб вони були відкриті для різних груп людей та для запровадження різних педагогічних позицій і методів. Період з 1933 – 1945 рр. характеризувався пріоритетом арійської раси. З огляду на це, у школі та поза школою були запроваджені такі форми, як: гітлерівське вітання, уніформа, марші, церемонії та демонстративні заходи. У цей період войовничість, служіння «фюреру» і своїй «Батьківщині» були центральними принципами громадянської освіти. З 1949 по 1989 рік у Німецькій Демократичній Республіці мета громадянської освіти полягала у вихованні всебічно освіченої соціалістичної особистості. Громадянська освіта в цей період була настільки суперечливою: з одного боку, ієрархічною, з іншого боку, – заснованою на традиціях робітничого руху. Не свобода вважалася центральним принципом, а підтримка соціалістичних принципів та існуючої держави. Взагалі, громадянська освіта в школі до 60-х років ХХ століття проводилася достатньо аполітично, як соціальне навчання та формальне знання демократичних інститутів і процедур. Подібні тенденції можна побачити і після об’єднання Німеччини. Громадянська освіта викладається через предмет, який може мати різні назви, як-от: «Сучасність», «Громадськість», «Соціальні науки», «Політичні науки». Окрім передачі знань, її мета полягає в соціальному навчанні та розвитку критичного і рефлексивного мислення.
ПЕДАГОГІЧНИЙ ПОТЕНЦІАЛ ОСВІТНІХ ВЕБСАЙТІВ У РОЗВИТКУ ЦИФРОВОЇ КОМПЕТЕНТНОСТІ ВЧИТЕЛІВ У СИСТЕМІ ПІСЛЯДИПЛОМНОЇ ПЕДАГОГІЧНОЇ ОСВІТИ
Стаття присвячена теоретичному обґрунтуванню педагогічного потенціалу освітніх вебсайтів у розвитку цифрової компетентності вчителів у системі післядипломної педагогічної освіти. Актуальність дослідження зумовлена процесами цифровізації освіти, нормативним закріпленням цифрової компетентності як обов’язкової складової професійного розвитку педагогів та зростанням ролі цифрового освітнього середовища у підвищенні кваліфікації. У статті проаналізовано міжнародні та національні рамкові документи, що визначають вимоги до цифрової компетентності педагогічних працівників, і обґрунтовано провідну роль післядипломної педагогічної освіти у її формуванні та розвитку. Метою статті є теоретичне обґрунтування педагогічного потенціалу освітніх вебсайтів як чинника розвитку цифрової компетентності вчителів, уточнення їхнього функціонального призначення, структурних складників і умов ефективної реалізації у процесі підвищення кваліфікації. У дослідженні використано комплекс теоретичних методів: аналіз і синтез наукових, нормативно-правових і стратегічних джерел, порівняльний та системний аналіз, узагальнення, концептуалізацію і теоретичне моделювання. У результаті дослідження обґрунтовано доцільність розгляду освітнього вебсайту не лише як інформаційного ресурсу, а як багатофункціонального цифрового середовища професійного розвитку педагогів, що забезпечує самоосвіту, саморефлексію, професійну взаємодію та реалізацію формального, неформального й інформального навчання. Структуровано педагогічний потенціал освітніх вебсайтів і виокремлено його інформаційно-освітній, комунікативний, рефлексивно-оцінювальний, мотиваційний та інноваційний складники. Встановлено їхній взаємозв’язок із компонентами цифрової компетентності вчителя відповідно до міжнародних і національних рамкових документів. Визначено педагогічні, організаційні та управлінські умови ефективної реалізації педагогічного потенціалу освітніх вебсайтів у системі підвищення кваліфікації. Практична значущість дослідження полягає в можливості використання отриманих результатів для удосконалення програм післядипломної педагогічної освіти, розроблення цифрових освітніх середовищ і підвищення ефективності розвитку цифрової компетентності вчителів.
ГЕНЕЗИС ТА ЕВОЛЮЦІЯ ПЕДАГОГІЧНИХ ПОГЛЯДІВ КАРЛА ОРФА В КОНТЕКСТІ РЕФОРМУВАННЯ ЄВРОПЕЙСЬКОЇ ОСВІТИ ХХ СТ.
У статті здійснено цілісний науковий аналіз генезису та еволюції педагогічних поглядів видатного німецького композитора і педагога Карла Орфа в контексті реформування європейської освітньої парадигми ХХ століття. Актуальність проблеми зумовлена необхідністю пошуку антропоцентричних підходів у сучасній мистецькій освіті, де ідеї «Schulwerk» виступають дієвим інструментом розвитку креативності та подолання академічного інтелектуалізму. Метою роботи є дослідження історичних етапів формування концепції Орфа та висвітлення її значення для сучасної теорії і практики виховання через синтез мистецтв. Методи дослідження базуються на історико-генетичному, термінологічному та порівняльно-педагогічному аналізі джерельної бази, що охоплює праці самого К. Орфа, його послідовників та сучасні наукові розвідки німецьких, польських, китайських та українських авторів. Результати дослідження підтверджують, що ідея «елементарного музикування» стала революційною відповіддю на кризу традиційної школи, запропонувавши синкретичну єдність музики, слова та руху. Доведено, що еволюція поглядів Орфа рухалася від експериментальних форм у «Гюнтершуле» до створення універсальної антропологічної системи, яка сьогодні інтегрується в інклюзивну освіту та компетентнісно-орієнтовані навчальні програми. Обґрунтовано функціональну роль специфічного інструментарію та «звукових жестів» у процесі соціалізації та творчої самореалізації дитини. Аналіз показує, що педагогічна система Орфа – це не просто методологія навчання музиці, а фундаментальна освітня філософія, спрямована на цілісний розвиток особистості дитини через активну участь та імпровізацію. Дослідження підкреслює адаптивність ідей Орфа до різних національних культурних контекстів, що забезпечує їхню довговічність та актуальність у ХХІ столітті. Встановлено, що генезис поглядів Орфа був природною відповіддю на соціокультурні виклики епохи, рухаючись до гуманістичної та дитиноцентричної освітньої моделі. Практичне значення отриманих результатів полягає в можливості застосування елементарного підходу до сучасних реформаторських ініціатив як у спеціалізованій музичній освіті, так і в загальношкільному середовищі, сприяючи вихованню нового покоління творчо активних та соціально адаптованих особистостей через органічне поєднання звуку, жесту та слова.
МЕТОДИЧНІ ЗАСАДИ ФОРМУВАННЯ ІНШОМОВНОЇ КОМУНІКАТИВНОЇ КОМПЕТЕНТНОСТІ СТУДЕНТІВ НЕМОВНИХ ФІКУЛЬТЕТІВ ПЕДАГОГІЧНИХ УНІВЕРСИТЕТІВ УКРАЇНИ
У статті обґрунтовано актуальність формування іншомовної комунікативної компетентності студентів немовних факультетів педагогічних університетів України в умовах модернізації вищої освіти, євроінтеграційних процесів і зростання ролі іноземної мови як інструмента професійної та міжкультурної комунікації. Наголошено, що сучасний учитель немовних дисциплін має володіти іноземною мовою для ефективної участі в академічному й професійному спілкуванні. У межах дослідження узагальнено теоретичні підходи до розуміння іншомовної комунікативної компетентності як інтегративної здатності особистості здійснювати результативну мовленнєву діяльність у різних комунікативних ситуаціях. Обґрунтовано доцільність розгляду її структури через мовний (лінгвістичний), мовленнєво-комунікативний, соціокультурний, стратегічно-прагматичний та професійно-педагогічний компоненти. Показано, що методологічною основою іншомовної підготовки у педагогічних університетах виступають Загальноєвропейські рекомендації з мовної освіти (CEFR), які забезпечують рівневу логіку та прозорі результати навчання. На основі аналізу освітніх програм і силабусів дисциплін «Іноземна мова» та «Іноземна мова за професійним спрямуванням» установлено варіативність підходів до іншомовної підготовки студентів немовних факультетів, зумовлену університетською автономією та відсутністю уніфікованих вимог до мовної складової підготовки майбутніх учителів. Виявлено диференціацію між бакалаврським і магістерським рівнями, а також різні траєкторії реалізації професійно орієнтованої іншомовної підготовки. З’ясовано, що формування іншомовної комунікативної компетентності забезпечується через поєднання комунікативних, інтерактивних і цифрових методів навчання, використання сучасних навчально-методичних комплексів та додаткових ресурсів з лексики і граматики. Доведено, що ефективність іншомовної підготовки залежить від системності методичного забезпечення та його узгодженості з вимогами CEFR і професійними потребами педагогічної діяльності.
ВИКОРИСТАННЯ АКТИВНИХ МЕТОДІВ НАВЧАННЯ СТУДЕНТІВ В УНІВЕРСИТЕТАХ США, ПІВНІЧНОЇ ТА ЗАХІДНОЇ ЄВРОПИ
Стаття присвячена аналізу використання активних методів навчання студентів у провідних університетах США (Бостонський, Корнельський, Делаверський, Вермонський та деяких інших), Північної і Західної Європи (Велика Британія, Німеччина, Франція, Швеція). Підкреслено, що в сучасних умовах важливе значення для ефективного розвитку освіти в Україні має використання педагогічно цінного зарубіжного досвіду організації освітнього процесу в ЗВО та застосування активних методів навчання. За переконанням учених, методи активного навчання та викладання охоплюють як традиційні класичні методи (розмова, відповіді на запитання, обговорення), так і сучасні – тематичне дослідження, моделювання, мозковий штурм тощо. З’ясовано, що до популярних методів активного навчання студентів в університетах США, Північної та Західної Європи належить інтерактивна лекція, що передбачає виконання коротких завдань, таких як опитування, постановка запитань та здійснення швидких записів, що надають студентам можливість взаємодіяти з матеріалами, які нещодавно розглядалися на занятті. Установлено, що методи навчання студентів в університетах США можуть суттєво відрізнятися в різних штатах, оскільки система американської освіти децентралізована. Незалежно від цього, існують певні поширені методи і стратегії навчання, які часто використовуються в університетах Сполучених Штатів Америки, а саме: навчання на основі лекцій; навчання на основі проєктів; кооперативне навчання; перевернуте навчання; метод Сократа; навчання на основі дослідницького підходу та деякі інші. Проведене дослідження надає підстави засвідчити, що в університетах Північної та Західної Європи широкого використання набули такі методи активного навчання, як проєктне навчання, кейс-стаді, тренінги, рольові та ділові ігри, мозкові штурми, дебати і круглі столи, де студенти мають можливість не тільки обговорити, але й вирішити існуючи проблеми в команді. Установлено, що до активних методів навчання у найстаріших університетах Великої Британії належать тьюторіали (індивідуально-групові заняття, що проводяться тьютором для невеликої групи студентів).
СТРУКТУРНО-КОМПОНЕНТНИЙ СКЛАД ІНФОРМАЦІЙНО-ЦИФРОВОЇ КОМПЕТЕНТНОСТІ МАГІСТРІВ-МЕНЕДЖЕРІВ ОСВІТИ
У статті розкрито результати теоретико-емпіричного дослідження структурно-компонентного складу інформаційно-цифрової компетентності магістрів-менеджерів освіти. Актуальність проблеми зумовлена стрімкою дигіталізацією управлінських процесів та потребою у підготовці керівників, здатних ефективно діяти в умовах змішаного навчання та цифрових трансформацій. Метою статті є обґрунтування та характеристика структурних елементів зазначеної компетентності як інтегративної якості майбутнього управлінця. У ході роботи використано комплекс методів дослідження, зокрема теоретичний аналіз наукових джерел, метод моделювання та емпіричні методи (анкетування, тестування) із залученням 120 магістрантів та застосуванням статистичного критерію хі-квадрат для підтвердження достовірності даних. Результати дослідження дозволили виокремити чотири взаємопов’язані компоненти: мотиваційно-ціннісний, когнітивний, операційно-діяльнісний та рефлексивно-прогностичний. З’ясовано, що фундаментальну роль у структурі професійної майстерності відіграють цифрова культура та психологічна готовність, які забезпечують адаптивність менеджера до технологічних змін. Детальний аналіз рівнів сформованості цих компонентів виявив значну диспропорцію: хоча магістри демонструють високий рівень мотивації та розуміння важливості цифровізації, їхні практичні операційні навички залишаються на недостатньому рівні. Це свідчить про розрив між теоретичною підготовкою та здатністю впроваджувати цифрові інструменти в управлінському циклі. У дослідженні наголошується, що інтеграція цифрової культури та психологічної готовності дозволяє застосувати людиноцентричний підхід у цифровому менеджменті, де технології слугують інструментом розвитку особистості та підвищення загальної якості освіти. Перспективи подальших досліджень пов’язані з розробкою методів навчання менеджерів з використанням цифрових симуляторів та віртуальних управлінських кейсів.
РЕАЛІЗАЦІЯ ПАРТИСИПАТИВНОГО ПІДХОДУ В ПРОЦЕСІ ПІДГОТОВКИ МАЙБУТНІХ УЧИТЕЛІВ ПРЕДМЕТІВ МИСТЕЦЬКОГО ЦИКЛУ В ХАРКІВСЬКОМУ НАЦІОНАЛЬНОМУ ПЕДАГОГІЧНОМУ УНІВЕРСИТЕТІ ІМЕНІ Г. С. СКОВОРОДИ
У статті представлено шляхи реалізації партисипативного підходу в процесі підготовки майбутніх учителів предметів мистецького циклу в Харківському національному педагогічному університеті імені Г. С. Сковороди. З’ясовано, що партисипативний підхід до підготовки вчителів виступає своєрідною моделлю, в якій здобувачі активно залучаються до процесу прийняття рішень та поділяють відповідальність за своє навчання і формування освітнього середовища. В основі зазначеного підходу лежить спільна творчість, активне залучення майбутніх фахівців до обговорення, голосування та навіть моделювання освітніх ситуацій, з метою підвищення їх самостійності та мотивації у процесі навчання. Визначено провідні принципи партисипативного підходу – прийняття спільних рішень; розподіл відповідальності між учасниками освітнього процесу; розвиток активності та самостійності; формування освітнього середовища; рівноправне партнерство; спільне створення знань; розширення можливостей; спільні зміни. Наголошено на тому, що кафедри музичного мистецтва та образотворчого мистецтва Харківського національного педагогічного університету імені Г. С. Сковороди широко реалізують партисипативний підхід при організації освітньої діяльності здобувачів як бакалаврського, так і магістерського рівня (спеціальність А4.12 Середня освіта (Мистецтво. Образотворче мистецтво) та А4.13 Середня освіта (Мистецтво. Музичне мистецтво)). Проведене дослідження дозволяє визначити потенціал запровадження партисипативного підходу в процес підготовки майбутніх учителів предметів мистецького циклу Харківського національного педагогічного університету імені Г. С. Сковороди, а саме: широке залучення стейкхолдерів, представників освітянських та мистецьких громадських організацій до розробки та вдосконалення освітніх програм; діалогічну взаємодію викладачів і студентів; спільне прийняття рішень; використання як індивідуального, так і групового потенціалу студентської аудиторії; запровадження інноваційних форм та методів навчання; участь здобувачів освіти у різноманітних опитуваннях; процес оцінювання майбутніх учителів предметів мистецького циклу; участь здобувачів освіти у визначенні індивідуальних цілей навчання, постановці особистих освітніх цілей та способів їх досягнення.
ГЕНЕЗИС НАУКОВИХ ПОГЛЯДІВ НА ПРОБЛЕМУ ПІДГОТОВКИ МЕНЕДЖЕРІВ ОСВІТИ В УКРАЇНІ ТА СВІТІ
У статті здійснено ґрунтовний ретроспективний аналіз еволюції наукових підходів до професійної підготовки менеджерів освіти у вітчизняному та закордонному науковому дискурсі. Актуальність проблеми зумовлена радикальними трансформаціями освітньої галузі, децентралізацією управління та необхідністю формування управлінського корпусу нового покоління, здатного ефективно працювати в умовах цифрового суспільства та глобальної інтеграції. Мета дослідження полягає у систематизації наукових поглядів на генезис підготовки управлінців та виявленні провідних тенденцій, що визначають структуру їхнього професіоналізму. Для розв’язання поставлених завдань використано комплекс методів дослідження: термінологічний, порівняльно-педагогічний аналіз, систематизація та узагальнення наукових джерел, а також вивчення передового педагогічного досвіду. Результати дослідження демонструють перехід від класичної адміністративної моделі підготовки до стратегічного лідерства, що базується на синергії психолого-педагогічних, соціокультурних та цифрових компетентностей. Доведено, що цифровізація та інтернаціоналізація є ключовими чинниками трансформації змісту підготовки. Порівняльний аналіз моделей підготовки в Україні, Польщі та Швеції дозволив визначити перспективні шляхи вдосконалення вітчизняної системи. Зокрема, ключові рекомендації включають підвищення практичної спрямованості навчальних програм, сприяння розвитку демократичних стилів лідерства та активну інтеграцію механізмів неформальної освіти для професійного розвитку протягом усього життя. Крім того, синтез наукових поглядів свідчить про те, що роль менеджера еволюціонувала від формального адміністратора до далекоглядного лідера, який сприяє освітнім інноваціям. Результати дослідження свідчать, що майбутній розвиток системи навчання має бути зосереджений на розвитку «м’яких навичок» поряд з цифровою грамотністю та соціально-культурною чутливістю, щоб відповідати вимогам глобалізованого ринку праці.
АЛЬТЕРНАТИВНІ ПІДХОДИ ДО ПОЧАТКОВОГО КУРСУ МАТЕМАТИКИ: ОСОБЛИВОСТІ ВАЛЬДОРФСЬКОЇ ШКОЛИ
Актуальність дослідження зумовлена необхідністю аналізу й використання у вітчизняній школі вальдорфських підходів до початкової математичної освіти учнів для розв’язання проблеми цілісного гармонійного розвитку особистості в процесі оволодіння школярами математичними знаннями й уміннями. Мета статті – схарактеризувати особливості початкової вальдорфської математичної освіти учнів. Використано комплекс загальнонаукових методів (аналіз, синтез, узагальнення, порівняння, класифікація наукових джерел), що уможливило розкриття ступеню наукової розробки проблеми, специфіки початкової вальдорфської математичної освіти школярів. З’ясовано, що особливості початкової вальдорфської математичної освіти зумовлені цілісним підходом до розвитку дитини, її мислення, відчування, волі та передбачають: викладання математики методом «епох» у формі «головного уроку»; тісну взаємодію та інтеграцію математики з іншими навчальними дисциплінами, насамперед, з малюванням форм, евритмією, музикою; відмову від використання стандартних підручників та створення дітьми власних оригінальних «підручників» – робочих «епохальних» зошитів; одночасне введення чотирьох математичних операцій; тісний зв’язок математичної освіти з реальністю (використання навчальних і життєвих ситуацій як основи арифметичних прикладів і задач). Наголошено на формуванні будь-яких математичних понять через досвід і переживання дитини шляхом використання яскравих образів казок та історій, практичних дій з природними матеріалами, рухових ритмічних вправ, що сприяє глибокому, інтуїтивному розумінню чисел й операцій над ними. Розкрито комплексний підхід до введення поняття «числа» – від якості до кількості, від цілого до частин, число як часове утворення, що супроводжується поглибленим відчуттям руху й ритму та сприйняттям числа всіма органами відчуттів (на слух, на дотик, на дотик і тепло, на смак і нюх, на погляд). Висвітлено диференційований підхід до дітей з різними темпераментами на уроках математики, що уможливлює згладжування сплесків темпераменту та сприяє гармонійному розвитку дитини.
ЦИФРОВІ ЗАСОБИ ФОРМУВАННЯ ІНШОМОВНОЇ КОМУНІКАТИВНОЇ КОМПЕТЕНТНОСТІ СТУДЕНТІВ НЕМОВНИХ СПЕЦІАЛЬНОСТЕЙ
У статті розглянуто актуальну проблему формування іншомовної комунікативної компетентності студентів немовних спеціальностей в умовах інтенсивної цифровізації вищої освіти. Актуальність дослідження зумовлена необхідністю підготовки фахівців, здатних до ефективної професійної взаємодії у глобальному цифровому середовищі. Метою статті є теоретичне обґрунтування та методичний аналіз ефективності використання цифрових засобів (соціальних мереж, мультимедійних платформ, мобільних додатків) для інтенсифікації навчання. У ході дослідження використано комплекс методів: системний аналіз наукової літератури, педагогічне спостереження, тестування та статистичну обробку даних. Результати дослідження засвідчують, що системна інтеграція цифрових інструментів сприяє значному зростанню стратегічного (з 61 % до 89 %) та дискурсивного компонентів компетентності. Доведено, що використання професійно-орієнтованих відеоматеріалів та віртуальних кейсів підвищує залученість студентів та забезпечує приріст якості знань з аудіювання та читання на 30–35 %. У дослідженні підкреслюється, що платформи соціальних мереж, такі як LinkedIn, сприяють подоланню психологічних бар’єрів у професійному листуванні, а мультимедійні інструменти забезпечують необхідну когнітивну підтримку для постановки монологів. Сформульовано методичні рекомендації щодо впровадження проєктного навчання та принципу ситуативності через цифрові платформи, що дозволяє індивідуалізувати освітні траєкторії майбутніх фахівців. Результати дослідження підтверджують, що цифровізація – це не просто технічне доповнення, а цілісна педагогічна стратегія підвищення конкурентоспроможності сучасних фахівців на міжнародному ринку праці. Перспективи майбутніх досліджень визначені в потенціалі генеративного штучного інтелекту та імерсивних VR/AR-технологій для подальшої персоналізації професійного вивчення іноземної мови.
ПРОФІЛАКТИКА ПРОФЕСІЙНОГО ВИГОРАННЯ ПЕДАГОГІВ, ЯКІ ПРАЦЮЮТЬ НА ДЕОКУПОВАНИХ ТЕРИТОРІЯХ
Актуальність дослідження зумовлена зростанням рівня професійного та емоційного вигорання педагогів в умовах тривалого соціального стресу, воєнної небезпеки та післяокупаційної нестабільності, що істотно ускладнює виконання ними професійних функцій і негативно позначається на психічному здоров’ї та якості освітнього процесу. Особливої уваги потребують учителі, які здійснюють професійну діяльність на деокупованих територіях, де освітнє середовище формується в умовах підвищеного психоемоційного навантаження та обмежених ресурсів підтримки. Метою статті є теоретичне обґрунтування феномену професійного вигорання педагогів і визначення основних напрямів його профілактики з урахуванням специфіки діяльності вчителів на деокупованих територіях. Методами дослідження стали синтез, індукція, дедукція і узагальнення сучасних наукових джерел з проблеми професійного та емоційного вигорання, систематизація психолого-педагогічних підходів до його розуміння, а також аналіз результатів вітчизняних емпіричних досліджень, присвячених психоемоційному стану педагогів у період воєнного часу. У результаті дослідження обґрунтовано багатовимірний характер професійного вигорання, визначено його основні прояви на емоційному, когнітивному та фізичному рівнях. Проаналізовано суть та зміст поняття «професійне вигорання». Визначено складові професійного вигорання. У статті окреслено чинники підвищеної вразливості педагогів до розвитку цього синдрому. Виокремлено ключові напрями профілактичної роботи з учителями на деокупованих територіях, зокрема просвітницький, емоційно-регулятивний, ресурсно-відновлювальний, соціально-підтримувальний і професійно-рефлексивний. Підкреслено необхідність системної, контекстно чутливої психологічної допомоги, орієнтованої на збереження психічного здоров’я та професійної стійкості педагогів в умовах післявоєнного відновлення.
ЦИФРОВА ПЕДАГОГІКА: ПЕДАГОГІЧНА КОНЦЕПЦІЯ ЧИ ТЕХНОЛОГІЧНИЙ ЗАСІБ У НАВЧАННІ
Технологічні цифрові пристрої стали невід’ємною складовою повсякдення, зокрема освітнього простору. Мета статті – схарактеризувати пріоритети й ознаки цифрової педагогіки як сучасної педагогічної концепції. Провідні методи дослідження – методи аналізу та узагальнення наукових даних із впровадження технологічних інновацій у навчальний процес та формування цифрової педагогіки як сучасної педагогічної концепції. Встановлено використання розмаїття термінів для характеристики навчального процесу, пов’язаного з використанням технологічних надбань, що базуються на інформаційно-комунікаційних технологіях. Виділено пропоновані дефініції терміну «цифрова педагогіка», які фактично наголошують на необхідності сприйняття напряму як педагогічної концепції, що веде до переформатування навчання й викладання. На підставі вивчення проведених наукових розвідок виявлено теоретико-методологічні засади напряму (гуманістична спрямованість, креативний та технологічний підходи), предмет дослідження цифрової педагогіки (вплив ІКТ на всіх суб’єктів педагогічного процесу, на проєктування змісту, форм і методів навчання), принципи й ознаки (зокрема, особистісного індивідуалізованого навчання, активного навчання й учіння, проблемно-орієнтованого навчання, активної взаємодії суб’єктів навчального процесу, відкритості, інноваційності, рефлективності). Виділено умови впровадження педагогічного напряму (синхронна та асинхронна взаємодія у віртуальному та змішаному навчальному середовищі, платформи та інструменти управління навчальним процесом, цифрові освітні ресурси, цифрові компетенції викладачів, цифрові додатки та інструменти в освіті, віртуальні помічники для навчання та викладання). До виявлених проблемних аспектів віднесено вірогідні відсутність або обмеження у доступі до інформаційно-комунікаційних технологій та ресурсів та рівень цифрової грамотності суб’єктів навчального процесу.
ІНТЕГРАЦІЯ АНГЛІЙСЬКОЇ МОВИ У МИСТЕЦЬКУ ДІЯЛЬНІСТЬ ДІТЕЙ ДОШКІЛЬНОГО ВІКУ
Актуальність дослідження зумовлена необхідністю пошуку інноваційних педагогічних парадигм для ефективного раннього мовного розвитку дошкільників у сучасному глобалізованому світі, де володіння англійською мовою стає невід’ємною складовою успішної життєдіяльності та міжкультурної комунікації. Виявлено, що інтеграція англійської мови у мистецьку діяльність пропонує інноваційну, педагогічно обґрунтовану парадигму, яка забезпечує природне, недирективне та високоефективне засвоєння мови, одночасно сприяючи гармонійному та всебічному розвитку особистості дитини. З’ясовано, що ефективна методична реалізація вимагає використання специфічних прийомів, адаптованих до особливостей дошкільного віку, включаючи постійне використання простих інструкцій та коментарів англійською мовою, застосування рольових ігор («Art Studio»), ігор-драматизацій та методики Total Physical Response (TPR) через пісеньки-руханки для засвоєння нової лексики. Теоретичні засади дослідження ґрунтуються на ключових психолого-педагогічних концепціях: ідея сенситивного періоду для мовного розвитку (М. Монтессорі), що охоплює дошкільний вік; роль гри як «зони найближчого розвитку», що дозволяє засвоювати мову в значущому контексті; а також принцип зниження «афективного фільтра» (С. Крашен) завдяки позитивному емоційному насиченню творчого процесу. Інтегративний підхід забезпечує дидактичний потенціал через активацію мультисенсорного сприйняття (візуального, аудіального, кінестетичного та тактильного каналів) під час малювання, ліплення чи аплікації, що сприяє формуванню міцніших нейронних зв’язків для кодування мовної інформації. Зазначено, що ранній білінгвізм, підтриманий цим підходом, асоціюється зі значними когнітивними перевагами, зокрема, підвищеною когнітивною гнучкістю, покращенням виконавчих функцій (планування, робоча пам’ять) та розвитком метакогнітивних навичок, що підтверджується мета-аналізами досліджень Е. Біалисток. Виявлено, що використання принципів Content and Language Integrated Learning (CLIL), де англійська мова є інструментом для творчості, а не самоціллю, стимулює дітей до активного використання лексики та граматичних конструкцій у природному контексті («I see a blue circle», «Please cut the paper»). Основними викликами впровадження інтеграції є: дефіцит висококваліфікованих двопрофільних педагогів (з належним рівнем володіння англійською мовою та навичками арт-педагогіки); відсутність цілісного, апробованого та широко доступного методичного й дидактичного забезпечення, що поєднує лінгвістичні та творчі завдання; а також необхідність розробки якісних критеріїв оцінки, які б відповідали безоцінковому підходу БКДО 2025. Ключовим шляхом подолання проблем та перспективою розвитку є системна підготовка педагогічних кадрів через спеціалізовані магістерські та курси підвищення кваліфікації.
РОЗВИТОК ПРОФЕСІЙНО-ЗНАЧУЩИХ ЯКОСТЕЙ МЕНЕДЖЕРІВ ГОТЕЛЬНО-РЕСТОРАННОГО БІЗНЕСУ ЯК СКЛАДНИКА УПРАВЛІНСЬКОЇ КУЛЬТУРИ
У статті обґрунтовано важливість формування та розвитку значущих професійних якостей у менеджерів готельно-ресторанних підприємств як складника їх управлінської культури. Наголошено, що проблематика готельно-ресторанного бізнесу завжди привертала увагу як зарубіжних, так і вітчизняних науковців, висвітлено їхні погляди на різні аспекти зазначеної проблеми. Зокрема, зосереджено увагу на концептуальних засадах, теоретичних основах менеджменту, його розвитку та адаптації до змін зовнішнього середовища, стратегіях управління в кризових умовах, інноваційних тенденціях, ефективності процесу управління персоналом тощо. Зазначено, що теорія менеджменту, сформувавшись як самостійна галузь знань у ХХ ст., поступово здобувала активного й динамічного розвитку. Розкрито погляди вчених на визначення дефініції «менеджмент», зауважено, що його основу становлять технологічні аспекти виробничого процесу та управління персоналом співробітників з урахуванням психологічних чинників, їх мотивації та стимулювання для здійснення ефективної діяльності. Підкреслено, що стратегічним завданням сучасного менеджменту готельно-ресторанного бізнесу є залучення кваліфікованого персоналу, керівництво його професійним розвитком. Ефективність управлінських рішень й дій, їх практична реалізація, високий рівень організаційної культури співробітників залежить передусім від компетентності менеджера, сформованості в нього значущих професійних якостей та управлінської культури. Доведено, що ключовими характеристиками менеджера нової управлінської формації є високий рівень фахової компетентності, ґрунтовна підготовка у сфері менеджменту, глибока обізнаність із теоретичними засадами економіки і права, здатність до самостійного, оперативного й відповідального прийняття управлінських рішень з урахуванням інноваційних процесів і сучасних тенденцій розвитку готельно-ресторанного бізнеса в умовах сьогодення. Особливої ваги при цьому набуває розвиток у нього таких професійно-значущих якостей, як: розвинені управлінські здібності, сформовані цілісні орієнтації, інтелектуальний та творчий розвиток, здатність до самоуправління, самоконтролю та саморегуляції, комунікативні здібності, здатність до конструктивної взаємодії з соціальним оточенням відповідальність за доручену справу, уміння поєднувати особистісні інтереси з інтересами колективу, енергійність та висока працездатність.
ЛІДЕРСЬКИЙ ПОТЕНЦІАЛ ЯК ЧИННИК ФОРМУВАННЯ ГОТОВНОСТІ ІНСТРУКТОРІВ НАВЧАЛЬНИХ ЦЕНТРІВ ЗСУ ДО ПРОФЕСІЙНОЇ ВЗАЄМОДІЇ
У статті здійснено теоретичне осмислення проблеми формування готовності інструкторів навчальних центрів Збройних Сил України до професійної взаємодії крізь призму розвитку їх лідерського потенціалу. Актуальність дослідження зумовлена трансформаційними процесами у системі військової освіти, зростанням ролі інструкторів у перепідготовці сержантського й офіцерського складу запасу, а також необхідністю узгодження національної системи підготовки з сучасними безпековими викликами та стандартами НАТО. Наголошено, що ефективність навчально-тренувального процесу значною мірою залежить не лише від методичної підготовленості інструкторів, а й від рівня сформованості їх лідерського потенціалу, який забезпечує здатність до організації, координації та підтримки професійної взаємодії в умовах жорсткої регламентації, субординації та підвищеної відповідальності. На основі аналізу вітчизняних і зарубіжних наукових джерел уточнено зміст понять «лідерство», «потенціал» і «лідерський потенціал» у контексті військово-педагогічної діяльності. Лідерський потенціал інструкторів навчальних центрів ЗСУ визначено як інтегральну, динамічну характеристику особистості, що відображає сукупність внутрішніх ресурсів і забезпечує готовність до ефективного педагогічного та організаційно-управлінського впливу на слухачів у процесі професійної підготовки. Обґрунтовано його структуру, до якої віднесено особистісно-рефлексивний, пізнавально-професійний, ціннісно-мотиваційний, організаційно-поведінковий, емоційний і комунікативний компоненти. У статті показано, що лідерський потенціал виступає не самоціллю, а системоутворювальним чинником формування готовності інструкторів до професійної взаємодії із курсантами, колегами та командуванням, забезпечуючи згуртованість навчальних груп, ефективність комунікації та результативність перепідготовки військовослужбовців. Результати дослідження можуть бути використані для вдосконалення освітніх програм підготовки інструкторського складу та подальших наукових розвідок у сфері військової педагогіки.
СТИМУЛЮВАННЯ АВТОНОМНОСТІ СТУДЕНТІВ ТЕХНІЧНИХ СПЕЦІАЛЬНОСТЕЙ У ПРОЦЕСІ ФОРМУВАННЯ ІНШОМОВНОЇ КОМПЕТЕНТНОСТІ ЗАСОБАМИ BLENDED LEARNING
Актуальність проблеми зумовлена стрімкою цифровізацією вищої технічної освіти та зростаючими вимогами глобалізованого ринку праці до рівня іншомовної комунікативної компетентності майбутніх інженерів. У статті розглядається суперечність між необхідністю підготовки фахівців, здатних до автономного професійного розвитку, та традиційними підходами до навчання іноземних мов у технічних ЗВО, що часто не враховують потенціал цифрової трансформації. Змішане навчання (blended learning) постає як оптимальна модель, що дозволяє інтегрувати переваги аудиторної взаємодії та гнучкість дистанційних технологій для активізації суб’єктної позиції студента. Мета статті полягає в теоретичному обґрунтуванні та розкритті дидактичного потенціалу системи змішаного навчання як засобу стимулювання автономності студентів технічних спеціальностей у процесі формування їхньої іншомовної комунікативної компетентності. Методи дослідження охоплюють комплекс теоретичних підходів: системний аналіз науково-педагогічних джерел для з’ясування стану проблеми та уточнення сутності іншомовної компетентності; педагогічне моделювання для проєктування дидактичної системи змішаного навчання; компаративний аналіз для порівняння рівнів автономії у традиційних та цифрових освітніх середовищах; узагальнення та систематизацію результатів наукових розвідок щодо стимулювання мотивації та творчої активності студентів. Підсумовуючи викладене зазначимо, що формування іншомовної компетентності в технічних університетах має базуватися на принципах професійної спрямованості та технологічної конвергенції. Визначено роль автономії як фундаментальної якості студента-суб’єкта, що в умовах змішаного навчання трансформується з теоретичного конструкту в практичну здатність до саморегуляції навчального треку. Охарактеризовано специфіку дидактичних інструментів змішаного навчання (LMS-платформи, інтерактивні модулі, модель «перевернутого класу»), які забезпечують перехід від зовнішнього педагогічного впливу до внутрішньої самоосвітньої мотивації. Доведено, що стимулювання творчої активності через цифрові проєкти дозволяє студентам не лише засвоїти мовний матеріал, а й сформувати стратегічну готовність до розширення бізнес-можливостей у міжнародному професійному просторі. Обґрунтовано, що ефективність запропонованої системи забезпечується через суб’єкт-суб’єктну взаємодію, де викладач виступає фасилітатором автономної діяльності майбутнього інженера.
ДІАГНОСТИЧНИЙ ІНСТРУМЕНТАРІЙ СТАНУ ГОТОВНОСТІ МАЙБУТНІХ СОЦІАЛЬНИХ ПРАЦІВНИКІВ ДО МІЖОСОБИСТІСНОЇ ВЗАЄМОДІЇ У ПРОФЕСІЙНІЙ ДІЯЛЬНОСТІ
Актуальність дослідження зумовлена тим, що сучасна система професійної підготовки майбутніх соціальних працівників до міжособистісної взаємодії у професійній діяльності потребує надійних інструментів оцінювання комунікативної компетентності, оскільки саме вона визначає їхню успішність. Мета та завдання статті – теоретично обґрунтувати та схарактеризувати діагностичний інструментарій стану готовності майбутніх соціальних працівників до міжособистісної взаємодії у професійній діяльності. Застосовано комплекс взаємозалежних методів. Теоретично обґрунтовано та описано діагностичний інструментарій стану готовності майбутніх соціальних працівників до міжособистісної взаємодії у професійній діяльності. На основі аналізу вітчизняних і зарубіжних наукових джерел встановлено, що, попри значну кількість праць, присвячених розвитку комунікативних умінь, у сучасній практиці професійної підготовки соціальних працівників бракує стандартизованих і валідних методик, що б дозволяли комплексно вимірювати рівень їхньої комунікативної готовності. Підкреслено важливість застосування інструментів, що ґрунтуються на об’єктивних поведінкових індикаторах та здатні забезпечити як формувальне, так і підсумкове оцінювання вказаних якостей. Схарактеризовано авторську адаптацію міжнародної методики «Gap-Kalamazoo Communication Skills Assessment Form» (KCSAF) у методику «Самооцінювання загальних комунікативних навичок майбутніх соціальних працівників». Обґрунтовано доцільність адаптації методики KCSAF для дослідження рівня готовності майбутніх соціальних працівників до міжособистісної взаємодії у професійній діяльності. Описано етапи процесу адаптації KCSAF до контексту підготовки майбутніх соціальних працівників до міжособистісної взаємодії у професійній діяльності; сформульовано завдання, об’єкт, предмет, цільову аудиторію методики. Конкретизовані змістові блоки, конкретні поведінкові індикатори та опис окремих груп комунікативних умінь майбутніх соціальних працівників. Надано табличну візуалізацію узагальнення поведінкових індикаторів відповідно до конкретних груп комунікативних умінь, опис показників оцінки комунікативних навичок та ключ для інтерпретації результатів самооцінювання рівня сформованості загальних комунікативних навичок майбутніх соціальних працівників у процесі підготовки до міжособистісної взаємодії у професійній діяльності. Визначено форми аналізу результатів методики та очікувані результати її застосування.
ФОРМУВАННЯ ГОТОВНОСТІ МАЙБУТНІХ ВИКЛАДАЧІВ ФІЗИЧНОЇ КУЛЬТУРИ ДО ВИКОРИСТАННЯ ЗДОРОВ’ЯЗБЕРЕЖУВАЛЬНИХ ТЕХНОЛОГІЙ У ПРОФЕСІЙНІЙ ДІЯЛЬНОСТІ
У статті розкрито актуальність проблеми формування готовності майбутніх викладачів фізичної культури до використання здоров’язбережувальних технологій у професійній діяльності, що зумовлено як загальносвітовими тенденціями цифровізації, так і нагальними потребами реформування національної системи освіти в межах концепції Нової української школи. Сучасний етап розвитку суспільства вимагає від фахівця галузі фізичного виховання не лише високого рівня фізичної підготовленості, а й глибокої теоретико-методологічної компетентності, здатності інтегрувати знання з медицини, психології та педагогіки для комплексного зміцнення здоров’я молоді. Мета статті полягає у теоретичному обґрунтуванні структури та змістових характеристик процесу формування готовності майбутніх викладачів до впровадження здоров’язбережувальних стратегій в освітній процес закладів вищої освіти. Для досягнення мети застосовано комплекс взаємодоповнюючих методів: теоретичний аналіз і систематизація науково-педагогічних джерел, синтез концептуальних підходів вітчизняних дослідників щодо індивідуалізації навчання та порівняльний аналіз англо-американських і європейських моделей організації фізичного виховання. Результати дослідження дозволили структурувати готовність майбутнього фахівця як складне інтегративне утворення, що охоплює мотиваційний компонент (ціннісне ставлення до здоров’я та прагнення до створення стимулюючого креативного середовища), когнітивний компонент (фундаментальні знання з анатомії, фізіології, біомеханіки та інтелектуальне розуміння сутності компетентнісного підходу) та діяльнісний компонент (здатність до практичної реалізації здоров’язбережувальних методик через самовдосконалення та використання сучасного цифрового інструментарію). Доведено, що стратегічною умовою успішної підготовки є системна індивідуалізація освітнього процесу, яка дозволяє студентам вибудовувати персональні траєкторії професійного зростання. Особливу увагу приділено обґрунтуванню ролі цифрових та інформаційних технологій як ефективного засобу моніторингу, діагностики та проєктування індивідуальних оздоровчих програм. Узагальнено досвід впровадження здоров’язбережувального дискурсу в освіту, що сприяє не лише підвищенню рівня фахової майстерності викладачів, а й забезпечує формування психологічної стійкості та духовного здоров’я особистості в умовах динамічних змін.
ФОРМУВАННЯ ТА РОЗВИТОК МОВНО-КОМУНІКАТИВНОЇ КОМПЕТЕНТНОСТІ УЧИТЕЛЯ В УМОВАХ ОСВІТНЬОЇ РЕІНТЕГРАЦІЇ УЧАСНИКІВ ОСВІТНЬОГО ПРОЦЕСУ
Актуальність теми зумовлена недостатньою теоретичною та методичною розробленістю питань формування й розвитку мовно-комунікативної компетентності вчителя саме в контексті освітньої реінтеграції учасників освітнього процесу. Метою дослідження є теоретичне обґрунтування сутності, структури та змісту мовно-комунікативної компетентності вчителя в умовах освітньої реінтеграції, а також у визначенні напрямів її розвитку для забезпечення ефективної професійної діяльності педагога в закладах загальної середньої освіти на деокупованих територіях. Для досягнення поставленої мети використано теоретичні, системно-структурні методи дослідження, а також методи аналізу та узагальнення. У статті розкрито суть ключових понять «компетентність», «мовно-комунікативна компетентність учителя» та «освітня реінтеграція». На основі аналізу концептуальних положень наукових доробків учених виокремлено структурні компоненти мовно-комунікативної компетентності вчителя: мотиваційно-ціннісний, когнітивний, операційно-діяльнісний, рефлексивний. Зроблено висновок, що в контексті освітньої реінтеграції на деокупованих територіях мовно-комунікативна компетентність вчителів набуває системного значення, оскільки саме через педагогічну комунікацію відновлюються освітні зв’язки, формується довіра, стабілізується психологічний стан учасників освітнього процесу. Визначено такі напрями мовно-комунікативної компетентності вчителів у контексті освітньої реінтеграції: розвиток ціннісно-семантичних основ педагогічної комунікації, вдосконалення мовної культури та професійного використання державної мови, формування рефлексивної мовно-комунікативної позиції вчителів, інтеграція мовно-комунікативної підготовки до системи професійного розвитку вчителів, що створюють науково обґрунтовану базу для забезпечення ефективної професійної діяльності вчителів закладів загальної середньої освіти на деокупованих територіях і повинні розглядатися як невід’ємна частина процесу освітньої реінтеграції. Визначено напрями подальших педагогічних досліджень.
ДІЯЛЬНІСНИЙ ПІДХІД У ПРОЦЕСАХ САМОВДОСКОНАЛЕННЯ ПРОФЕСІЙНОЇ ПІДГОТОВКИ СПІВРОБІТНИКІВ НАЦІОНАЛЬНОЇ ПОЛІЦІЇ УКРАЇНИ
У статті обґрунтовано діяльнісний підхід як методологічну основу професійного розвитку та самовдосконалення співробітників Національної поліції України. Аналіз філософських і психолого-педагогічних засад діяльнісного підходу дозволяє розглядати професійне навчання не як ізольований процес, а як невід’ємну складову практичної діяльності, важливими напрямами якої є її практико-орієнтованість, активна взаємодія, рефлексія, суб’єктність та внутрішня мотивація поліцейського. Наголошено, що розвиток професійної компетентності сучасного співробітника Національної поліції можливий лише за умови цілеспрямованого особистісного зростання, активної практичної діяльності та системного аналізу власних дій. З огляду на це, особистісне самовдосконалення співробітника правоохоронних органів стає не додатковим, а центральним механізмом у його професійному зростанні. Особливої значущості при цьому набуває формування рефлексивної культури, здатності оцінювати власні рішення та вчинки, гнучкості мислення, адаптивності та постійне прагнення підвищувати якість фахової діяльності. Висвітлено та схарактеризовано комплекс практичних шляхів професійного самовдосконалення поліцейських, на ґрунтуються на діяльнісному підході: практико-орієнтовані тренування і симуляції; розвиток рефлексивних механізмів; наставництво і взаємне навчання; індивідуалізація професійних траєкторій; систематичне оновлення правових та етичних знань; психологічна підтримка; використання цифрових технологій; формування культури професійної відповідальності. Реалізація цих напрямів діяльності уможливлює створення цілісної моделі професійного розвитку поліцейського, що охоплює когнітивний, діяльнісний, комунікативний та особистісний рівні компетентності. Розглянуто й узагальнено результати зарубіжного досвіду підготовки співробітників правоохоронних органів (поліції Великої Британії, Франції та м. Нью-Йорк) на засадах діяльнісного підходу з метою виявлення та осмислення сучасних тенденцій підготовки кадрів поліції у демократичних державах, можливостей і перспектив його адаптації до національної системи підготовки поліцейських. Результати дослідження доводять, що ефективність діяльності правоохоронних органів значною мірою залежить від рівня професійної зрілості та саморозвитку кожного співробітника правоохоронних органів. Діяльнісний підхід інтегрує процес самовдосконалення у повсякденну службу, роблячи його природним, системним та адаптивним до потреб сучасної поліцейської практики.
МЕНЕДЖМЕНТ ДОШКІЛЬНОЇ ОСВІТИ НОВОЇ ГЕНЕРАЦІЇ: КОНСТРУКТИВІЗМ, КІБЕРНЕТИКА ДРУГОГО ПОРЯДКУ ТА РОЗПОДІЛЕНЕ ЛІДЕРСТВО ЯК ОСНОВА ТРАНСФОРМАЦІЇ В УМОВАХ ПІСЛЯВОЄННОГО ВІДНОВЛЕННЯ
Актуальність дослідження зумовлена глибокою системною суперечністю в українській дошкільній освіті: проголошена у Базовому компоненті дошкільної освіти (2021 зі змінами 2024 р.) дитиноцентричність та компетентнісний підхід контрастують з реальною практикою лінійно-ієрархічного, бюрократичного управління ЗДО, що успадкована з радянського періоду. У контексті післявоєнного відновлення ця невідповідність проявляється особливо гостро: рівень професійного виснаження педагогів зріс на 34 %, понад 40 % робочого часу витрачається на бюрократичні процедури, а готовність працівників до ефективної роботи з дітьми, які пережили травматизацію, залишається недостатньою (ІМZО, 2024; UNICEF Ukraine, 2025). Особливої уваги потребують ЗДО на деокупованих територіях та в регіонах з високим психоемоційним навантаженням, де освітнє середовище формується в умовах обмежених ресурсів і підвищеної нестабільності. Метою статті є теоретичне обґрунтування нової парадигми управління ЗДО, побудованої на синтезі положень радикального конструктивізму, кібернетики другого порядку та концепції розподіленого лідерства, з урахуванням специфіки післявоєнного періоду. Методами дослідження стали теоретичний аналіз і узагальнення сучасних наукових джерел з проблеми менеджменту ЗДО, систематизація психолого-педагогічних підходів до конструктивізму та кібернетики, компаративний аналіз міжнародних дитиноцентричних практик (Монтессорі, Реджіо-Емілія, Te Whāriki), а також синтез для моделювання управлінських трансформацій. У результаті дослідження обґрунтовано багатовимірний характер дисфункцій традиційної моделі управління. Визначено основні прояви цих дисфункцій на організаційному, професійному та психоемоційному рівнях. Проаналізовано суть та зміст понять «радікальний конструктивізм», «кібернетика другого порядку» та «розподілене лідерство» в контексті дошкілля. Виокремлено чинники підвищеної вразливості ЗДО до бюрократії та вигорання. Розроблено інтегративну модель з 11 принципами, орієнтовану на подолання традиційних структур, підвищення адаптивності та резилієнтності закладу, формування демократичної професійної спільноти. Підкреслено необхідність системної, контекстно чутливої трансформації управління, спрямованої на збереження психічного здоров’я педагогів та забезпечення якісного освітнього середовища для дітей в умовах післявоєнного відновлення.
ДОШКІЛЬНА ОСВІТА КАНАДИ: СУЧАСНІ ТЕНДЕНЦІЇ ТА ПЕРСПЕКТИВИ
У статті сформульовано сучасні тенденції розвитку дошкільної освіти в Канаді, визначено труднощі та окреслено перспективи її подальшого розвитку. Наголошено на тому, що в Канаді урядом та державою надається велике значення дошкільній освіті, яка переважно триває від народження до шести років, хоча окремі програми поширюються і на ранні класи початкової школи. Дошкільна освіта Канади зосереджена на цілісному розвитку дітей, сприяє формуванню в них таких навичок як: комунікація, вирішення проблем, емоційна регуляція, разом з засвоєнням основних академічних понять. Як відомо, система освіти Канади має децентралізований характер. З огляду на це, дошкільна освіта підпадає під юрисдикцію провінцій та територій, що призводить до відмінностей у політиці, фінансуванні й змісті підготовки вихователів по всій країні. Проведене дослідження свідчить, що в 2021 році федеральний уряд Канади оголосив про інвестиції у дошкільну освіту для створення загальноканадської системи доступного та високоякісного догляду за дітьми. Така ініціатива спрямована на зниження вартості догляду за дітьми для сімей, збільшення доступності місць та покращення якості середовища дошкільного навчання. У статті також визначено як сучасні, так і перспективні тенденції подальшого розвитку дошкільної освіти в Канаді. З’ясовано, що для сучасної дошкільної освіти Канади притаманні такі тенденції, як-от: зосередженість зазначеної ланки освіти на цілісному розвитку дітей; визнання дошкільної освіти на державному рівні; постійне розширення та вдосконалення дошкільної освіти в Канаді; залучення дітей дошкільного віку до змістовних практичних занять, що стимулюють допитливість та творчість; здійснення керівництва дошкільною освітою на провінційному та територіальному рівнях; існування у кожній провінції та території Канади своїх власних підходів до організації дошкільної освіти, з різними програмами, моделями фінансування та нормативно-правовою базою та деякі інші До прогностичних тенденції подальшого розвитку дошкільної освіти в Канаді віднесено: збільшення державних інвестицій у дошкільну галузь освіти; розширення доступності субсидованих програм; зниження вартості догляду за дітьми для сімей; покращення якості середовища дошкільного навчання та якості програм дошкільної освіти й професійної підготовки кадрів для зазначеної галузі; створення загальнодержавної системи доступного та високоякісного догляду за дітьми; широке впровадження інновацій та нових технологій у дошкільну освіту; посилення уваги до навчання та професійної підготовки вихователів закладів дошкільної освіти та деякі інші
ІНТЕГРАЦІЯ ОРФ-ПЕДАГОГІКИ У СИСТЕМУ ПІДГОТОВКИ МАЙБУТНІХ УЧИТЕЛІВ В УНІВЕРСИТЕТАХ РЕСПУБЛІКИ ПОЛЬЩА
У статті розкрито проблему впровадження інноваційних мистецько-педагогічних технологій у систему вищої освіти на прикладі досвіду Республіки Польща. Актуальність дослідження зумовлена необхідністю модернізації фахової підготовки майбутніх учителів в Україні відповідно до стандартів Нової української школи, що вимагає пошуку дієвих інструментів інтегрованого навчання та розвитку креативного потенціалу педагога. Метою роботи є теоретичне обґрунтування та практичний аналіз дидактичного потенціалу концепції К. Орфа (Orff-Schulwerk) як засобу інтеграції в освітньому процесі польських університетів, а також визначення перспектив адаптації цього досвіду у вітчизняний простір. У ході дослідження використано комплекс методів: теоретичний аналіз нормативно-правових актів та освітніх програм ЗВО Польщі, систематизація та узагальнення наукових джерел, порівняльно-педагогічний метод для зіставлення систем підготовки вчителів. Результати дослідження засвідчують, що польська модель підготовки педагогів базується на суворих стандартах практико-орієнтованості, де орф-педагогіка виступає не лише як методичний прийом, а як цілісна система формування емпатійно-рефлексивної складової фахівця. Встановлено, що в польських університетах домінують такі форми інтеграції, як творчі лабораторії та міждисциплінарні проєкти, де через методи елементарної імпровізації, перкусії тіла та ритмізації мовлення студенти опановують навички проєктування сучасного уроку. Доведено, що дидактичний потенціал орф-підходу реалізується через активізацію асоціативного мислення та духовний розвиток особистості майбутнього вчителя. Сформульовано рекомендації щодо впровадження польського досвіду в Україні, зокрема через створення інтегрованих модулів та сертифікацію студентів спільно з професійними асоціаціями, що дозволить реалізувати засади персонологічного підходу в системі вищої педагогічної освіти.
ПРОБЛЕМА РОЗВИТКУ ЕМОЦІЙНОГО ІНТЕЛЕКТУ ДІТЕЙ ДОШКІЛЬНОГО ВІКУ
Актуальність проблеми розвитку емоційного інтелекту дітей дошкільного віку зумовлена особливостями формування в їх психічному розвитку соціально-адаптивних функцій. Гармонійний емоційний розвиток сприяє успішному розвитку багатьох сфер життя дошкільника. Виховання у дитини дошкільного віку здібностей до співпереживання, співчуття, висловлювання та розпізнавання своїх почуттів і емоцій, почуттів і емоцій інших людей, може допомогти їй навчитись адекватному реагуванню на проблемні ситуації, з якими вона буде стикатись у подальшому шкільному та дорослому житті. Тому, в сучасному освітньому просторі, стає актуальним реалізація завдання цілеспрямованого вивчення специфіки емоційних проявів дітей дошкільного віку через дослідження їхніх переживань і особливостей розвитку у них емоційного інтелекту. Метою статті є теоретичний аналіз поглядів науковців щодо вивчення особливостей емоційних проявів та розвитку емоційного інтелекту дітей дошкільного віку. В роботі застосовано загальнонаукові методи дослідження, зокрема аналіз, синтез, порівняння, узагальнення, класифікацію наукових джерел. Виявлено, що феномен емоційного розвитку дітей дошкільного віку займає важливе місце в психолого-педагогічних дослідженнях науковців. У вітчизняній психології домінує думка про багаторівневість емоцій як фундаментальну закономірність їх розвитку та прояву. Узагальнено, що емоції належать до певного класу психічних станів. Вони є суб’єктивними, пов’язані із потребами та допомагають відображати процес і результат практичної діяльності дитини в формі безпосередніх переживань щодо приємності або неприємності. Суб’єктивність виступає як одна з істотних характеристик емоцій. Найбільш сприятливим для формування емоційно-етичної культури є старший дошкільний вік. Відмічено, що недостатність рівня розвитку емоційної сфери дошкільника може впливати на розвиток інтелектуальної сфери та затримувати його. В діяльності таких дітей може буди відсутня творча складова або бажання спілкуватися в ігровій діяльності. Відсутність вміння керувати своїми емоціями може впливати на появу агресивності, тривожності, ускладнень у взаємодії з однолітками та дорослими. Узагальнено, що змістовною характеристикою поняття емоційного інтелекту, яка об’єднує різні сучасні підходи, є наявна сукупність у особистості здібностей до розуміння та управління своїми емоціями та емоціями інших людей. Дошкільний період є сензитивним, найсприятливішим для розвитку та формування емоційної сфери дитини та розвитку емоційного інтелекту
ЦИФРОВА БІБЛІОТЕКА ЯК ПЛАТФОРМА ДЛЯ ДОСЛІДНИЦЬКО-ОРІЄНТОВАНОГО НАВЧАННЯ МАЙБУТНІХ ФАХІВЦІВ ІЗ БІБЛІОТЕЧНОЇ, ІНФОРМАЦІЙНОЇ ТА АРХІВНОЇ СПРАВИ У ЗАКЛАДАХ ВИЩОЇ ТЕХНІЧНОЇ ОСВІТИ
Стаття обґрунтовує трансформаційну роль цифрових бібліотек, що еволюціонують від пасивних сховищ до динамічних платформ для реалізації дослідницько-орієнтованого навчання. Проаналізовано специфіку інтеграції цифрових бібліотек у профісійну підготовку фахівців з бібліотечної, інформаційної та архівної справи у технічних ЗВО. Методологія поєднує компетентнісний підхід та цифрову гуманітаристику, розглядаючи цифрові бібліотеки не лише як ресурс, але водночас як джерело, середовище, інструмент та об’єкт аналізу й професійного моделювання. В умовах технічних ЗВО, з їх орієнтацією на практичну доцільність, цифрові бібліотеки стають «містком» між теоретичною основою та прикладними інженерними підходами. Доведено, що інтеграція виходить за межі простого доступу, вимагаючи активного залучення студентів до дослідницько-орієнтованого навчання. Цифрові бібліотеки виступають як платформа, де студенти набувають операційних навичок: практична робота з системами метаданих (Dublin Core, MARC), моделювання ситуацій архівного пошуку, верифікація цифрових слідів, опанування цифрової реставрації та консервації. Ключовим елементом дослідницько-орієнтованого навчання є перетворення студента на активного конструктора знання. На досвіді ХАІ показано, як студенти залучаються до проєктної роботи: створення цифрових колекцій, розробка інтерфейсів, тестування бібліотечних сервісів та реалізація власних креативних ініціатив (чат-ботів, мобільних застосунків). Цифрові бібліотеки стають лабораторією для розвитку аналітичного мислення, де студенти вивчають поведінку користувачів, проводять бібліометричний та альтметричний аналіз. Розкрито роль цифрових бібліотек у формуванні цифрової етики, академічної доброчесності та навичок критичного аналізу джерел. Окрему увагу приділено значенню цифрових бібліотек як стабілізаційного ресурсу для забезпечення академічної тяглості та підтримки студентів в умовах воєнного стану. Зроблено висновок, що цифрові бібліотеки у технічному ЗВО є не допоміжним сервісом, а ядром освітнього простору, а їх інтеграція є об’єктивною необхідністю та новою освітньою парадигмою.
РЕАЛІЗАЦІЯ ФУНКЦІЇ КОНТРОЛЮ В УПРАВЛІННІ ОСВІТОЮ МАЙБУТНІХ СПЕЦІАЛІСТІВ У ВИЩИХ ПОЛІТЕХНІЧНИХ КОЛЕДЖАХ КНР
Актуальність дослідження зумовлена необхідністю формування ефективної системи управління якістю освіти, орієнтованої на безперервне вдосконалення освітніх програм, підвищення конкурентоспроможності випускників і відповідність підготовки фахівців сучасним вимогам ринку праці та національним стратегіям розвитку професійної освіти Китайської Народної Республіки. На основі аналізу наукових джерел схарактеризовано особливості реалізації функції контролю в управлінні освітою майбутніх спеціалістів у вищих політехнічних коледжах КНР. Обґрунтовано, що сучасній системі вищої професійної освіти КНР притаманна дворівнева функція контролю: внутрішня та зовнішня. Констатовано, що внутрішній рівень функції контролю в управлінні освітою майбутніх спеціалістів у вищих політехнічних коледжах КНР охоплює індекси та показники якості освіти, внутрішні аудити та self-assessment, що взаємопов’язані у комплексну систему оцінювання. Систематизовано та узагальнено завдання реалізації функції контролю в управлінні освітою майбутніх спеціалістів у вищих політехнічних коледжах КНР шляхом системи внутрішнього контролю: системний моніторинг ефективності навчального процесу; надання інформаційної підтримки для стратегічного розвитку коледжів; своєчасне виявлення проблемних зон; прогнозування розвитку освітніх програм; інтеграція даних із цифрових платформ і баз даних для аналізу показників, зокрема Big Data. Зазначено, що зовнішні системи контролю передбачають такі напрями, як: державні рейтинги закладів освіти, діяльність наглядових органів та оцінка зовнішніми аудиторами. Систематизовано та узагальнено завдання реалізації функції контролю в управлінні освітою майбутніх спеціалістів у вищих політехнічних коледжах КНР шляхом системи зовнішнього контролю: перевірка відповідності освітніх програм національним стандартам; інтеграція з потребами ринку праці; моніторинг ефективності підготовки кадрів. Наголошено, що інтегрована система внутрішнього та зовнішнього контролю в управлінні освітою у вищих політехнічних коледжах КНР має вирішальне значення для підтримки високої якості освіти майбутніх спеціалістів та забезпечення відповідності результатів освіти потребам сучасного ринку праці шляхом ефективної адаптації освітніх процесів, підвищення ефективності навчання тощо.