Теорія та методика навчання та виховання
Рік заснування: 1997 Галузь та проблематика: У збірнику висвітлюються актуальні питання теорії та методики навчання і виховання у вищому навчальному закладі й загальноосвітній школі. Постановою Президії ВАК України № 1-05/1 від 10.02.2010 р. (перереєстрація: наказ МОН України №886 від 02.07.2020 р.) збірник наукових праць внесено до категорії "Б" Переліку наукових фахових видань України, в яких можуть публікуватися результати дисертаційних робіт на здобуття наукових ступенів доктора і кандидата наук (доктора філософії). Спеціальності: 011, 015 (педагогічні науки). ISSN 2312-0657 (Print), ISSN 2312-8046 (Online) Свідоцтво про державну реєстрацію: КВ № 15540-4012 ПР від 13.07.2009 р. Рішення Національної ради України з питань телебачення і радіомовлення №1984 від 28.12.2023 р. Електронну версію журналу включено до Національної бібліотеки України імені В.І. Вернадського Збірник зареєстровано в міжнародних каталогах періодичних видань та базах даних: Ulrichsweb Global Serials Directory, OCLC WorldCat, ResearchBib, Index Copernicus, Google Scholar, BASE (Bielefeld Academic search Engine), ROAD, OpenAIRE, Scillit, fatcat!, OUCI, Sherpa Romeo, ERIH PLUS Періодичність виходу журналу: 2 рази на рік. Мова видання: українська, англійська Номери та статті з 2019 р. мають DOI від CrossRef Засновник: Харківський національний педагогічний університету імені Г.С. Сковороди. Головний редактор: О.М. Іонова, д. пед. наук, професор Харківського національного педагогічного університету імені Г.С. Сковороди Адреса редакції: 61002, м. Харків, вул. Валентинівська, 2, к. 202. Телефон: (0572) 68-61-49 E-mail: zbirnikteoriatametodika@gmail.com Архів номерів можна переглянути ТУТ або ТУТ Цей журнал практикує політику негайного відкритого доступу до опублікованого змісту, підтримуючи принципи вільного поширення наукової інформації та глобального обміну знаннями задля загального суспільного прогресу. Цей твір ліцензовано на умовах Ліцензії Creative Commons Із Зазначенням Авторства — Некомерційна 4.0 Міжнародна. &amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;lt;a target="_blank" href="https://mycounter.ua/"&amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;gt;&amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;lt;img src="https://get.mycounter.ua/counter.php?id=166526" title="MyCounter - счётчик и статистика" alt="MyCounter - счётчик и статистика" width="88" height="41" border="0" /&amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;gt;&amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;lt;/a&amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;gt;
Харківський національний педагогічний університет імені Г.С. Сковороди
Автори залишають за собою право на авторство своєї роботи та передають журналу право першої публікації цієї роботи на умовах ліцензії Ліцензії Creative Commons Із Зазначенням Авторства — Некомерційна 4.0 Міжнародна, котра дозволяє іншим особам вільно поширювати (копіювати і розповсюджувати матеріал у будь-якому вигляді чи форматі), змінювати, реміксувати, трансформувати, і брати матеріал за основу на наступних умовах: Зазначення Авторства — Ви маєте вказати автора, розмістити посилання на ліцензію та вказати чи було внесено зміни до твору. Ви можете зробити це у будь-який розумний спосіб, але так, щоб не створювати враження стосовно того, що ліцензіар підтримує чи схвалює вас або ваше використання твору. Некомерційна — Ви не можете використовувати матеріал для комерційних цілей. Без додаткових обмежень — Ви не можете висувати додаткові умови або застосовувати технологічні засоби захисту, що обмежують права інших на дії дозволені ліцензією
ВИКОРИСТАННЯ МЕМІВ У ФОРМУВАННІ ДИСКУРСИВНОЇ КОМПЕТЕНТНОСТІ ЗДОБУВАЧІВ БАЗОВОЇ СЕРЕДНЬОЇ ОСВІТИ
Актуальність статті полягає в інноваційному поєднанні теорії мемів (де вони розглядаються як самостійні активні агенти) та теорії навчання іноземній мові, де ці ж меми представлено як засоби навчання, що відповідає сучасним вимогам та потребам здобувачів базової середньої освіти, сприяючи їхньому успішному спілкуванню в різних комунікативних ситуаціях. Метою статті є визначення ролі та способів використання мемів під час формування дискурсивної компетентності у здобувачів базової середньої освіти на прикладі вивчення іноземної мови. Під час проведення дослідження були використані такі методи: аналіз педагогічної літератури, навчально-методичної документації, спостереження за навчальним процесом, метод порівняння, синтез. У статті доведено, що дискурсивна компетентність є складником прагматичної компетентності та описує використання вербальних, паревербальних та невербальних засобів спілкування; розглянуто меми в первісному значенні, яке вкладав Річард Докінз, пропонуючи універсальні способи розповсюдження мемів, котрі відкривають нові можливості в сфері освіти: - експозиція – це тривалість або обсяг контакту з носієм інформації; при її збільшенні здобувач базової середньої освіти, вивчаючи іноземну мову, сприймає мову в різних дискурсивних жанрах та різних контекстах, і чим більшою буде експозиція, тим точніше і глибше він розумітиме особливості функціонування дискурсів; - інтеракція – полягає у взаємодії з мемами або взаємодії декількох комунікантів; саме активна взаємодія з іншими людьми чи засобами освіти дозволить ефективно сформувати дискурсивну компетентність; - реплікація – це процес створення копій, наслідування; іншими словами, під час навчання іноземної мови здобувачі базової середньої освіти застосовують на практиці вивчений матеріал та закріплюють його, наслідуючи дискурси та імітуючи мовців у відповідних комунікативних ситуаціях. Визначено, що в умовах сучасного світу важливим є формування дискурсивної компетентності на уроках іноземної мови, адже спілкування іноземною мовою завжди відбувається в певному соціальному чи професійному контекстах, яким притаманні свої звичаї, формули ввічливості, особливі норми, форми та правила спілкування, порушення яких зменшить його ефективність. Використання мемів сприяє кращому розумінню та засвоєнню вербальних, паревербальних і невербальних засобів спілкування через експозицію, інтеракцію та реплікацію, що робить процес навчання більш інтерактивним та ефективним.
##submission.copyrightStatement## https://creativecommons.org/licenses/by-nc/4.0
«ПІТЕР І ВЕНДІ», «ЧЕРВОНА ШАПОЧКА» ТА «ДОН КІХОТ» ЯК ТЕМИ ДЛЯ СЕМІНАРІВ ІЗ ЗАРУБІЖНОЇ ЛІТЕРАТУРИ
Запропонована стаття містить синопсиси трьох семінарів для студентів вишів, які вивчають зарубіжну літературу. За їхньою допомогою можна, крім іншого, навчити здобувачів освіти критично ставитися до наперед заданих уявлень про знамениті літературні твори. Тема першого семінару – роман для дітей «Пітер і Венді» шотландського автора Джеймса Метью Баррі. Це одна з найпопулярніших книжок для дітей усього світу за останнє століття. Втім, на семінарі пропонується поглянути на неї з іншого боку, акцентуючи насамперед на її «недитячості», на очевидній присутності в ній прихованих мотивів та смислових пластів, а також на явній прив’язаності твору до непростих історично-суспільних реалій Великої Британії другої половини XIX – початку XX століття. У другому семінарі розглянуто твір, відомий усім із дитинства: мова про казку «Червона шапочка». На базі двох основних версій – француза Шарля Перро та німців братів Грімм – показано, що уважне прочитання казки в дорослому віці розкриває її в зовсім неочікуваному, порівняно з дитячим сприйняттям, світлі. Третій семінар присвячено роману «Дон Кіхот» письменника епохи бароко Мігеля де Сервантеса Сааведри. Точніше, розглядається лиш один розділ книжки – восьмий, який містить чи не найвідоміший його епізод – напад головного героя на вітряні млини. Студентам запропоновано зосередити увагу на тому, що як у книгах різних авторів, так і в міфології багатьох народів світу млини (і вітряні, зокрема) асоціюються з місцями «нечистої сили», й це логічно пов’язати з книжкою іспанського письменника. Ці три семінари можуть бути використані викладачами різних ЗВО, які ведуть предмет «Зарубіжна література». Окрім того, запропоновані синопсиси придатні для застосування при викладанні деяких інших дисциплін, (наприклад, культурології або педагогіки). Необхідно також звернути увагу на те, що будь-який мистецький витвір має необмежений простір для сприйняття. Звісно, в усьому варто дотримуватися міри, однак, кожна інтерпретація, яка побудована на аргументах, має право на існування. Дуже сподіваємось, що запропоноване нами бачення цілком переконливе, хоча і неоднозначне.
РОЛЬ МІЖКУЛЬТУРНОЇ КОМУНІКАТИВНОЇ КОМПЕТЕНТНОСТІ В ПРОФЕСІЙНІЙ ПІДГОТОВЦІ МАЙБУТНІХ ПЕРЕКЛАДАЧІВ
У статті розглядається підготовка перекладачів у закладах вищої освіти України в контексті формування міжкультурної комунікативної компетентності. Наголошується, що в умовах глобалізації, зростання міжнародної мобільності та активізації міжкультурного обміну, перекладач відіграє не лише роль мовного посередника, а й виступає культурним медіатором, який забезпечує ефективну взаємодію між представниками різних культур. Досліджено значення міжкультурної комунікації у підготовці до професійної діяльності перекладача, зокрема її роль у подоланні культурних бар’єрів. Особливу увагу приділено поняттю міжкультурної комунікативної компетентності як ключового складника професійної підготовки майбутніх перекладачів, що охоплює як мовну, так і культурну, поведінкову та комунікативну готовність фахівця до міжкультурної взаємодії. У статті розглянуто сучасні підходи до визначення структури міжкультурної комунікативної компетентності, зокрема на основі праць вітчизняних і зарубіжних дослідників, таких як Г. Хофстеде, Е. Халл, О. Афанасьєва, Н. Корбут, О. Головко та ін. Проаналізовано освітні програми Харківського національного педагогічного університету імені Г. С. Сковороди зі спеціальності 035 Філологія («Китайська мова і література», «Англійська мова і література та переклад») на предмет виявлення основних компонент, що забезпечують формування міжкультурної компетентності. Результати дослідження засвідчують цілеспрямовану інтеграцію спеціалізованих дисциплін від країнознавства й міжкультурної комунікації до практики перекладу, що відповідає вимогам державного стандарту щодо розвитку толерантності та навичок міжкультурної взаємодії. Підкреслено необхідність комплексного підходу до підготовки майбутніх перекладачів, що включає не лише мовну підготовку, а й розвиток навичок культурного медіаторства, критичного мислення та здатності до адаптації у багатокультурному середовищі. Все це є важливим для підготовки майбутніх фахівців, здатних забезпечувати глибоке міжкультурне взаєморозуміння та бути конкурентоспроможними на ринку праці.
ПЕДАГОГІЧНІ УМОВИ ОРГАНІЗАЦІЇ ПІДТРИМКИ ДІТЕЙ, ЩО ПРОЖИВАЮТЬ НА ДЕОКУПОВАНИХ ТЕРИТОРІЯХ
У сучасних умовах збройної агресії та поступової деокупації українських територій особливої ваги набуває потреба в науковому обґрунтуванні педагогічних умов організації підтримки дітей, які зазнали травматичних впливів. Освітній процес у таких регіонах має виходити далеко за межі традиційної навчальної функції, набуваючи значення засобу психоемоційної стабілізації, сприяння соціалізації та формування національно-громадянської ідентичності дитини. Аналіз чинного нормативно-правового поля України засвідчує наявність декларативних основ щодо забезпечення рівного доступу до освіти, однак водночас виявляє істотну прогалину – відсутність цілісного методичного інструментарію та системного бачення педагогічної підтримки дітей, які проживають у постконфліктних регіонах. У процесі дослідження було використано низку методів, що забезпечили глибину і комплексність аналізу, а також достовірність одержаних результатів. Теоретичні методи дозволили визначити рівень опрацювання проблеми в науці, ідентифікувати ключові концепти, підходи, принципи організації педагогічної допомоги дітям у кризових умовах. Емпіричну основу дослідження склали методи анкетування та експертного оцінювання, що забезпечили збір інформації від освітян-практиків – педагогів, психологів, соціальних працівників. Отримані результати дозволили здійснити якісне ранжування запропонованих педагогічних умов за критерієм їхньої ефективності та практичної значущості. У межах дослідження було теоретично і практично доведено доцільність застосування системного, діяльнісного, особистісно орієнтованого, гуманістичного та інформаційного підходів до реалізації підтримки дітей у післякризових умовах. Також обґрунтовано низку загальних і специфічних принципів, що забезпечують ефективність освітньо-виховного процесу на основі індивідуального підходу, емпатії, безпеки та культурної чутливості. На підставі узагальнених теоретичних положень та емпіричних даних було виділено три ключові педагогічні умови: підготовка вчителів до реалізації педагогічної підтримки дітей, які пережили травматичні події; створення безпечного емоційно комфортного освітньо-виховного середовища, що має забезпечувати психологічну стабільність, довіру, відчуття захищеності й підтримки для кожної дитини; методичне забезпечення процесу педагогічної підтримки дітей. Саме ці умови є основою для побудови дієвої, стійкої та гуманної освітньої моделі, здатної забезпечити освітню, психологічну та соціальну підтримку дітей, які проживають на звільнених територіях України.
ЗАСТОСУВАННЯ РЕСУРСІВ ШТУЧНOГO ІНТЕЛЕКТУ В НАВЧАННІ ІНОЗЕМНІЙ МОВІ CТУДЕНТІВ ТЕХНІЧНИХ СПЕЦІАЛЬНОСТЕЙ
У статті розглядаються приклади використання технологій штучного інтелекту в навчанні студентів іноземній мові з метою автоматизації освітнього процесу у сфері вищої освіти, оптимізації роботи викладачів та підвищення мотивації студентів немовного вищого навчального закладу. Метою дослідження був аналіз технологій штучного інтелекту та можливостей їх застосування у процесі навчання у вищій школі, з акцентом на приклади використання штучного інтелекту для вивчення студентами іноземної мови. Основні завдання, які розв’язуються у статті: аналіз особливостей наявних технологій штучного інтелекту, що застосовуються в навчанні, для виявлення їхніх позитивних і негативних сторін. Основні методи дослідження включають у себе аналіз наукової літератури за тематикою статті, аналіз педагогічного досвіду в даній предметній області, методи порівняння та узагальнення. Наукова новизна статті визначається тим, що виявлено актуальні тенденції та можливості застосування штучного інтелекту в процесі навчання, запропоновано рекомендації для оптимального використання цих технологій. Аналізуються платформи із вбудованим штучним інтелектом, які дають змогу студентам розвивати всі види іншомовної мовленнєвої діяльності, зробити процес навчання іноземної мови більш персоналізованим. Досліджуються платформи, які допомагають скоротити час викладача на підготовку до занять, і водночас стимулюють творчий процес, пропонуючи великий вибір ідей і завдань. Зроблено висновок, що застосування сучасних інформаційних технологій, особливо в умовах дистанційного навчання, виявилося надзвичайно ефективним. Їх переваги включають інтерактивність студентів через впровадження інноваційних засобів дистанційної комунікації, можливість миттєвого отримання зворотного зв’язку, а також доступ до великої кількості навчальних ресурсів. Крім того, штучний інтелект має потенціал стати корисним інструментом для викладачів, допомагаючи їм у підборі навчального контенту, що відповідає потребам конкретної групи студентів. Він також може значно вдосконалити процес оцінювання знань, підвищуючи його об’єктивність та ефективність.
МЕТОДИ ФОРМУВАННЯ КРЕАТИВНОСТІ СТУДЕНТІВ У ЗВО
Стаття присвячена аналізу найбільш дієвих методів формування креативності здобувачів закладів вищої освіти. Установлено, що переважна більшість науковців розглядає креативність і творчість як тотожні поняття. Вчені в галузі психології наголошують, що креативність – властивість психіки, котра проявляється у можливості людини знаходити нові оригінальні ідеї, виконувати незвичайні дії, створювати нові матеріальні й духовні цінності. Педагоги, на відміну від психологів, більше використовують поняття «творчість». Під цим терміном розуміють вищу форму людської діяльності, що включає абсолютну чи відносну новизну. З’ясовано провідні критерії творчої діяльності (оптимальність, оригінальність, неординарність, соціальна й історична унікальність). Установлено типи творчих здібностей (стимулюючо-продуктивні, евристичні, креативні) і проаналізовано етапи творчої діяльності здобувачів закладів вищої освіти (постановка проблеми; відбір та аналіз інформації; визначення способів розв’язання проблеми; новий погляд на проблему, яка існує; послідовність виконання дій та апробація). Більшість науковців уважають найбільш оптимальним віком для розвитку креативності – вік від 16 до 20 років. Зазначений вік, як правило, припадає на студентські роки, коли повною мірою в особистості проявляється інтелект, творча активність, досягаються поставлені цілі, розвивається вміння аналізувати проблему з різних точок зору, відшукувати нестандартні рішення. Як свідчить проведене дослідження, формуванню креативності студентів найбільшою мірою сприяють активні методи навчання, котрі спонукають здобувачів до активної розумової і практичної діяльності. При використанні подібних методів активність проявляється як викладачами, так і студентами. Установлено, що в науці визначені різні класифікації активних методів навчання. Найбільш поширеним є розподіл активних методів на дві групи – імітаційні (поділяються на ігрові та неігрові) та неімітаційні (використання нетрадиційних лекцій, проведення семінарів, дискусій, організація колективної розумової діяльності). Таким чином, ефективними методами формування креативності здобувачів ЗВО науковці та науково-педагогічні працівники вважають: дидактичні й психотехнічні ігри, дискусії, асоціативні методи, методи синектики, методи педагогічних відкриттів, винаходів, педагогічні кластери, ментальні карти, воркшопи, педагогічні майстерки, круглі столи та деякі інші.
ВИТОКИ ІДЕЇ ФОРМУВАННЯ МОРАЛЬНО-ЕТИЧНОЇ КУЛЬТУРИ ВЧИТЕЛЯ У СВІТОВІЙ ПЕДАГОГІЧНІЙ ДУМЦІ
Стаття присвячена питанням з’ясування ґенези формування морально-етичної культури вчителя у світовій педагогічній думці, починаючи з часів Античності і до ХІХ століття. Установлено, що педагогічно цінні думки щодо виховання, основних вимог до учителя та до вихованців були сформульовані ще у Стародавньому Китаї, Індії, Єгипті та інших країнах. Окремо для Китаю характерні такі вимоги до вчителя, як-от: бути добрим, сміливим, здібним виховувати благородну людину з глибоким почуттям обов’язку, відповідальності, людину, яка ставить інтереси держави вище за норми, правила, церемонії. З’ясовано, що провідну роль у формуванні морально-етичної культури вчителя в європейській педагогічній думці відіграли філософи Стародавньої Греції – Платон, Сократ, Аристотель та ін. Наприклад, Платон та Аристотель були переконані в тому, що вчитель повинен мати гарне походження, опанувати «сім вільних мистецтв», бути гарно фізично підготовленим, красивим і порядним громадянином. Згідно з поглядами Аристотеля, показником морально-етичної культури особистості є її поведінка. Філософ визначив і джерела походження морально-етичної культури – розум, природні задатки й навички. Особливу увагу Аристотель звертав на формування моральних навичок та здійснення вправ у моральних вчинках. У статті також проаналізовано внесок відомих європейських педагогів у формування морально-етичної культури вчителя. З’ясовано, що основними доброчесностями людини взагалі та вчителя зокрема Я. Коменський вважав мудрість, мужність, помірність, справедливість, чесність, наполегливість, освіченість, працелюбство, добрі справи. Проведене дослідження свідчить, що подальший розвиток питання формування морально-етичної культури вчителя отримали в епоху Просвітництва. Так, Ж. Ж. Руссо від учителя вимагав добре знання вікових особливостей кожної дитини, повагу до неї та врахування дитячих інтересів. Й. Песталоцці, вважав учителя центральною фігурою виховання і його моральні якості називав «силою серця». За переконанням А. Дістервега, вчитель повинен бути вольовим, вимогливим та справедливим, мати високі моральні та громадянські якості.
ОПТИМІЗАЦІЯ ОСВІТНЬОГО ПРОЦЕСУ БАЗОВОЇ СЕРЕДНЬОЇ ШКОЛИ ЯК ПСИХОЛОГО-ПЕДАГОГІЧНА ПРОБЛЕМА
Актуальність дослідження зумовлена необхідністю підвищення ефективності базової середньої освіти з урахуванням сучасних умов, зокрема, впровадження дистанційного навчання та посилення уваги до цифрової підготовки здобувачів освіти. Мета статті – узагальнити погляди науковців щодо суті оптимізації освітнього процесу базової середньої школи, критеріїв і педагогічних умов її реалізації в умовах сучасних викликів та трансформацій системи освіти. Застосовано загальнонаукові методи дослідження (аналіз, синтез, узагальнення, порівняння, класифікація наукових джерел), що дозволило проаналізувати та систематизувати існуючі теоретичні підходи до визначення сутності оптимізації освітнього процесу, висвітлити критерії та способи оптимізації, узагальнити педагогічні умови ефективності оптимізації освітнього процесу базової середньої школи. Розкрито суть оптимізації освітнього процесу базової середньої школи як науково обґрунтованого процесу цілеспрямованого вдосконалення різних аспектів навчальної діяльності в сучасних реаліях гуманізації й персоналізації освітнього процесу, технологізації й цифровізації освіти з метою досягнення максимально можливих результатів при мінімальних витратах ресурсів та продуктивній взаємодії всіх учасників навчального процесу. Оптимізація освітнього процесу передбачає вибір оптимального варіанту кожного з його складових: змісту навчання, методів і форм навчання, організації навчальної діяльності, управління освітнім процесом. Оптимізація освітнього процесу базової школи передбачає врахування вікових та індивідуальних особливостей учнів, створення сприятливого для розвитку особистості навчального середовища та гармонійне поєднання різних методик і технологій навчання для досягнення максимального ефекту. Висвітлено зовнішні та внутрішні критерії оптимізації освітнього процесу базової середньої школи: результативність і якісні показники успішності навчання учнів; раціональні витрати часу та ресурсів, зусиль учителів та учнів, які затрачені на їх досягнення; вибір ефективних методів і засобів навчання; розвиток професійних навичок учителя та його майстерність. Узагальнено умови успішної реалізації оптимізації освітнього процесу базової середньої школи: метою оптимізації освітнього процесу має бути його удосконалення й раціоналізація; оптимізація освітнього процесу вимагає дотримання вимог науковості, системності, комплексності, демократичності й індивідуалізації навчання; оптимізація освітнього процесу передбачає достатню кваліфікацію педагогічних працівників; готовність учнів до інтенсивної навчально-пізнавальної діяльності; матеріально-технічне та морально-психологічне забезпечення спільної праці вчителя та учнів
ЗАСТОСУВАННЯ МЕСЕНДЖЕРУ WHATSAPP У ПРОФЕСІЙНІЙ ПІДГОТОВЦІ МАЙБУТНІХ ФАХІВЦІВ З БІБЛІОТЕЧНОЇ, ІНФОРМАЦІЙНОЇ ТА АРХІВНОЇ СПРАВИ У ЗАКЛАДАХ ВИЩОЇ ТЕХНІЧНОЇ ОСВІТИ
У статті здійснено аналіз цілеспрямованого впровадження месенджера WhatsApp у професійно орієнтовану підготовку майбутніх фахівців у галузі бібліотекознавства, інформаційних наук та архівної справи в умовах функціонування закладів вищої технічної освіти. Автор розглядає WhatsApp не лише як інструмент повсякденної комунікації, а як поліфункціональний педагогічний засіб, здатний забезпечити підтримку освітнього процесу на декількох рівнях. У контексті глобальної цифровізації та трансформаційних змін, спричинених пандемією COVID-19, проаналізовано потенціал використання мобільних комунікаційних платформ для оптимізації дистанційних і гібридних форм навчання. Теоретичне підґрунтя дослідження становлять засади конективізму та соціального конструктивізму, які акцентують на значущості соціальної взаємодії, колективного конструювання знань і гнучких навчальних траєкторій у цифровому середовищі. Спираючись на результати педагогічної практики, здійсненої на базі Національного аерокосмічного університету «Харківський авіаційний інститут», автор окреслює низку освітніх функцій, які може виконувати месенджер WhatsApp. Зокрема, йдеться про підтримку мікронавчання, організацію цифрового тьюторингу, реалізацію горизонтального (партнерського) наставництва, а також координацію стажувань та академічних проєктів. Окрема увага приділяється ефективності використання месенджера в умовах надзвичайних ситуацій (зокрема під час воєнного стану та блекаутів), коли традиційні канали комунікації зазнають обмежень. У дослідженні наголошується, що педагогічно ефективне використання месенджера WhatsApp у сфері вищої освіти не може розглядатися як спонтанний або епізодичний процес, оскільки воно потребує цілеспрямованого, системно організованого та методологічно обґрунтованого навчального дизайну. Йдеться, передусім, про необхідність детального планування освітніх цілей, інтеграції функціональних можливостей месенджера у загальну структуру навчального курсу та узгодження форм і методів його застосування з конкретними завданнями навчального процесу, зокрема тими, що спрямовані на розвиток когнітивних умінь, комунікативних компетентностей або соціально-емоційного інтелекту студентів.
ОРГАНІЗАЦІЯ ФІЗИЧНОГО ВИХОВАННЯ СТУДЕНТІВ У ЗВО США ТА ВЕЛИКОЇ БРИТАНІЇ
У статті аналізуються мета, завдання, зміст, форми та методи організації фізичного виховання студентів в університетах та коледжах як Сполучених Штатів Америки, так і Великої Британії. З’ясовано, що мета фізичного виховання у вищій школі Великої Британії та США полягає в розвитку фізичної культури особистості студента, отриманні певного досвіду щодо відбору методів фізичної культури та спорту, вихованні у молодого покоління здорового способу життя та потреби щодо фізичного самовдосконалення. Основними завданнями фізичного виховання є: зміцнення здоров’я студентів засобами фізичної культури, виховання здорового способу життя; опанування студентами теоретичними знаннями; підвищення рівня їхньої фізичної підготовки; створення відповідних умов для реалізації творчих здібностей студентської молоді. Установлено, що у коледжах та університетах Сполучених Штатів Америки студентам пропонується спеціальна програма «Фізична досконалість», яка передбачає індивідуальний підхід до кожного студента, постійне оновлення і вдосконалення навчального матеріалу та стимулює студентів до самовдосконалення. Доведено, що студенти ЗВО США і Великої Британії мають можливість самостійно обирати той вид спорту, котрим вони прагнуть займатися. У розкладі занять коледжів та університетів відсутні заняття з фізичної культури. Зазначені заклади освіти мають сучасний спортивний інвентар. Фізичне виховання як американських, так і англійських студентів відбувається в навчальний і позанавчальний час. Провідними формами фізичного виховання студентської молоді у навчальний час можна вважати навчальні заняття, що мають теоретичну і практичну спрямованість. До основних форм організації фізичного виховання студентів у позанавчальний час належать: факультативні заняття; заняття у спортивних секціях, групах аеробіки, шейпінгу та ін.; самостійні заняття студентів фізичними вправами; культурно-спортивні заходи масового характеру. Таким чином, у Сполучених Штатах Америки та Великій Британії ставлення до фізичного виховання студентської молоді надзвичайно поважне. Студенти з радістю відвідують пари з фізичної культури, спортивні секції, прагнуть до того, щоб їхня команда була найкращою, активно займаються спортом заради власного задоволення. Держава широко заохочує успішних студентів до продовження спортивної кар’єри.
ПІДГОТОВКА ВИКЛАДАЧІВ ВИЩОЇ ШКОЛИ У ВЕЛИКІЙ БРИТАНІЇ
Стаття присвячена аналізу особливостей підготовки викладачів для закладів вищої освіти у Великій Британії. З’ясовано, що у вищій школі Великої Британії (університети та коледжі) працюють викладачі, доценти та професори. Проведене дослідження приводить до висновку, що викладач повинен не тільки мати диплом про здобуття вищої освіти з предмета, котрий планується викладати, але й обов’язково завершити навчання в аспірантурі, мати ступінь магістра або доктора філософії та оприлюднити власні наукові праці. Здобуття найвищого наукового ступеня – доктора філософії передбачає організацію науково-дослідницької діяльності та написання дисертації. Навчання в аспірантурі проходить як в очній (три роки), так і заочній (шість років) формах. Здобувачі, які планують навчання в аспірантурі, повинні підготувати план проведення дослідження, що буде виконуватись. У зазначеному плані повинні чітко формулюватися мета, завдання і методика організації дослідження. Установлено, що у Великій Британії існує п’ять варіантів отримання докторського ступеня, котрі можна реалізувати як на денній, так і на заочній формі навчання. Найбільш поширеним шляхом здобуття ступеня доктора філософії є написання і захист дисертації, яка готується разом із науковим керівником переважно три-чотири роки. Наступний шлях – отримання докторського ступеня за публікаціями. Ще одним напрямом здобуття докторського ступеня виступає професійна докторантура, яка охоплює як широку навчальну складову, так і проведення невеликого за обсягом дослідницького проєкту. Професійна докторантура спрямована на підготовку фахівців за такими спеціальностями, як: інженерія і виробництво; охорона здоров’я; викладання й освіта. Здобути докторський ступінь у Великій Британії можна і шляхом навчання в інтегрованій докторантурі протягом чотирьох років – один рік за дослідницьким магістерським ступенем і три роки за докторським ступенем. Також можна пройти навчання в аспірантурі онлайн. З’ясовано і вимоги до викладача ЗВО Великої Британії, а саме: мати певний досвід щодо ефективного навчання студентів; знати методики проведення лекційних, семінарських, практичних занять та дистанційного навчання; уміти використовувати мультимедійні технології та проводити власні дослідження; оприлюднювати його результати в наукових підручниках та статтях; опікуватися життям студентів, їх потребами та проблемами тощо.
КОНЦЕПТУАЛЬНІ ЗАСАДИ ПОЛІТИЧНОЇ ОСВІТИ В ЗАГАЛЬНООСВІТНІХ ШКОЛАХ НІМЕЧЧИНИ (НА ПРИКЛАДІ ФЕДЕРАЛЬНОЇ ЗЕМЛІ САКСОНІЯ)
У статті досліджується роль політичної освіти як ключового чинника розвитку демократичного суспільства в умовах сучасних викликів, зокрема для України, яка переживає суспільно-політичні трансформації, євроінтеграційні процеси та протидіє інформаційній агресії. Закцентовано увагу на тому, що політична освіта не лише формує громадянську компетентність і критичне мислення, а й є важливим елементом національної безпеки, сприяючи зміцненню демократії та консолідації суспільства. Аналізуючи нормативно-правову базу України (Закон «Про освіту», Концепцію розвитку громадянської освіти, Концепцію «Нова українська школа»), автор вказує на необхідність наукового обґрунтування моделей політичної освіти, які б відповідали сучасним вимогам. Особливу увагу приділено досвіду Німеччини, зокрема федеральній землі Саксонія, де політична освіта інтегрована в освітній процес на законодавчому, змістовному та методичному рівнях. Дослідження базується на комплексі методів, включаючи аналіз наукової літератури, нормативно-правових актів, контент-аналіз навчальних програм та кейс-стаді саксонських шкіл. Автор виокремлює ключові принципи політичної освіти в Німеччині, такі як «заборона нав’язування думок» (Überwältigungsverbot), «дискусійність» (Kontroversitätsgebot) та «орієнтація на учня» (Schülerorientierung), що запобігають ідеологічній індоктринації та сприяють формуванню автономного мислення. Важливим аспектом є інституційна інтеграція політичної освіти в шкільне середовище через демократичне шкільне самоврядування, що забезпечує реальну участь учнів у прийнятті рішень, міжпредметний підхід, який поєднує політичну освіту з історією, правом, соціальними та природничими науками, активні методи навчання (дебати, симуляції, соціальні дослідження, проєктна діяльність), партнерство з громадянським суспільством, що розширює освітній простір і залучає учнів до суспільно значущих ініціатив. Автор підкреслює, що політична освіта в Німеччині не обмежується передачею знань, а спрямована на формування практичних навичок демократичної участі, критичного аналізу інформації та медіаграмотності. Особливу роль відіграє курс «Gemeinschaftskunde» (громадянська освіта), який поєднує політологію, право, економіку та соціологію, забезпечуючи комплексне розуміння суспільних процесів
ПОНЯТТЯ «ШТУЧНОГО ІНТЕЛЕКТУ» У СУЧАСНОМУ НАУКОВОМУ ДИСКУРСІ
У статті здійснено міждисциплінарний аналіз поняття «штучний інтелект» з урахуванням його етимологічних витоків, філософських концепцій та сучасних наукових трактувань. Дослідження спирається на підходи вітчизняних та зарубіжних науковців, зокрема О. Баранова, С. Ruhl, P. Almeida, M. Haenlein, A. Holzinger, які розкривають штучний інтелект як багатовимірну систему. Увагу зосереджено на дефінітивних труднощах, що виникають при спробі дати універсальне визначення штучного інтелекту в умовах швидкої трансформації його форм і функцій. У дослідженні підкреслюється, що сучасний штучний інтелект не є лише технічним явищем, а втілює ідеї, що виникли на перетині філософії, психології, мовознавства та інформатики. Складність трактування штучного інтелекту зумовлює потребу в міждисциплінарному аналізі, який дозволить не лише уточнити зміст цього поняття, а й визначити більш точні підходи до його впровадження у правове поле, систему освіти, суспільну комунікацію. З’ясовано, що термін має багатовимірний зміст, що поєднує в собі технічні, когнітивні, правові та гуманітарні аспекти. Проаналізовано основні визначення понять «штучний» та «інтелект» у філософських, лексикографічних і психологічних джерелах. Розглянуто еволюцію дефініції штучного інтелекту – від класичних підходів А. Тюрінга та Д. Маккарті до сучасних моделей генеративного штучного інтелекту. Окрему увагу приділено юридичним аспектам, когнітивним характеристикам, технічним реалізаціям (нейромережі, агентні технології) та викликам етичного використання штучного інтелекту. Підсумовано, що поняття «штучний інтелект» є багатоаспектним і міждисциплінарним, воно охоплює як технологічну, так і гуманітарну площину, включає в себе такі характеристики як «штучного» (змодельованого, неприродного), так і «інтелекту» (здатності до аналізу, навчання, прийняття рішень), а також має своє філософське, правове й технічне наповнення
МЕТОДИ ОРГАНІЗАЦІЇ ПЕДАГОГІЧНОГО ПАРТНЕРСТВА ВИКЛАДАЧІВ І СТУДЕНТІВ МУЗИЧНИХ СПЕЦІАЛЬНОСТЕЙ У ЗАКЛАДАХ ВИЩОЇ ОСВІТИ КНР
Актуальність дослідження зумовлена потребою оновлення системи вищої музичної освіти відповідно до вимог існуючого культурно-освітнього простору. Сучасні умови вимагають ефективної взаємодії викладачів і студентів, заснованої на партнерстві, діалозі та співтворчості. Такий підхід сприяє розвитку креативності, професійної самостійності та комунікативних умінь майбутніх музикантів і педагогів. Вивчення досвіду Китаю, де гармонійно поєднано як національні традиції, так і інноваційні методи, дає змогу визначити ефективні моделі педагогічного партнерства викладачів і студентів музичних спеціальностей і адаптувати їх до українського контексту. Мета статті – узагальнити та схарактеризувати методи організації педагогічного партнерства викладачів і студентів музичних спеціальностей у закладах вищої освіти КНР з урахуванням сучасних освітніх реформ і практик китайських музичних консерваторій та університетів з метою їх творчого впровадження в систему вищої освіти України. Застосовано загальнонаукові методи (аналіз, синтез, порівняння, зіставлення та узагальнення), проблемно-цільовий, прогностичний метод та емпіричний методи дослідження. З’ясовано, що підготовка студентів музичних спеціальностей у закладах вищої освіти Китайської Народної Республіки здійснюється на основі нормативних актів, що визначають принципи, зміст і якість мистецької освіти. Навчання студентів музичних спеціальностей у КНР здійснюється у трьох типах навчальних закладів: в музичних консерваторіях педагогічних університетах та на музичних відділеннях класичних університетів. Доведено, що організація педагогічного партнерства викладачів і студентів музичних спеціальностей – це цілеспрямований процес створення освітнього середовища, в якому викладач і студент виступають рівноправними учасниками творчо-навчальної діяльності. На основі проведеного аналізу визначено і схарактеризовано провідні методи організації педагогічного партнерства у вищій музичній освіті: пояснювально-ілюстративні та репродуктивні методи, метод проблемного викладу, метод моделювання навчальних ситуацій, метод колегіального аналізу творчих робіт, метод спільного творення мистецьких проєктів (art co-creation), інтеграція сучасних цифрових технологій і музичних платформ.
ЕКСПЕРИМЕНТАЛЬНА ПЕРЕВІРКА ЕФЕКТИВНОСТІ ПЕДАГОГІЧНОЇ СИСТЕМИ ФОРМУВАННЯ ІНШОМОВНОЇ КОМУНІКАТИВНОЇ КОМПЕТЕНТНОСТІ У СТУДЕНТІВ ТЕХНІЧНИХ СПЕЦІАЛЬНОСТЕЙ
У статті представлено результати експериментальної перевірки ефективності авторської педагогічної системи формування іншомовної комунікативної компетентності (ІКК) у студентів технічних спеціальностей закладів вищої освіти. Актуальність дослідження зумовлена вимогами сучасного глобалізованого освітнього простору, положеннями Закону України «Про вищу освіту» (2014, зі змінами), Закону України «Про освіту» (2017), а також Стратегією розвитку вищої освіти України на 2022-2032 роки (2025), де підкреслюється важливість інтеграції іноземної мови у професійну підготовку. Теоретично обґрунтовано доцільність формування ІКК як інтегративної характеристики, що охоплює когнітивний, діяльнісноопераційний, мотиваційно-ціннісний та особистісно-рефлексійний компоненти, які забезпечують здатність майбутніх інженерів до міжкультурної комунікації та адаптації до міжнародного професійного середовища. Експеримент охоплював три етапи: констатувальний (визначення вихідного рівня ІКК), формувальний (впровадження авторської системи, що інтегрує іноземну мову з фаховими дисциплінами та використовує змішані й інтерактивні форми навчання) та контрольно-результативний (оцінювання динаміки та статистична перевірка результатів). Дослідження здійснювалося у Харківському національному автомобільно-дорожньому університеті за участю 606 студентів і 42 викладачів. Результати засвідчили суттєве зростання кількості студентів експериментальної групи з високим рівнем сформованості ІКК (понад 70 %), тоді як у контрольній групі зміни були несуттєвими. Найбільш виражена позитивна динаміка зафіксована за мотиваційно-ціннісним і когнітивним критеріями. Статистичний аналіз підтвердив достовірність отриманих результатів. Висновки дослідження підкреслюють ефективність поєднання професійно орієнтованого змісту з інтерактивними та проєктними методами навчання, що сприяє розвитку іншомовної підготовки, підвищенню саморефлексії та готовності студентів до міжкультурної взаємодії. Запропонована педагогічна система може бути рекомендована для впровадження у практику закладів вищої технічної освіти як дієвий інструмент підвищення конкурентоспроможності випускників.