Вісник ХНПУ імені Г. С. Сковороди "Психологія"
Рік заснування: 1998 Галузь та проблематика: Психологія розвитку, навчання, виховання; психологія когнітивної, емоційно-вольовій, мотиваційної сфер особистості; психологія груп; психологія різних видів діяльності (навчання, праці, гри) та спілкування; психологія здоров’я; практична психологія; психологія сім’ї; психокорекція та психотерапія. Наказом МОН України №1643 від 28.12.2019 р. журнал внесено до категорії "Б" Переліку наукових фахових видань України, в яких можуть публікуватися результати дисертаційних робіт на здобуття наукових ступенів доктора і кандидата наук (доктора філософії). Кластер: Розвиток людського капіталу, соціальні науки та журналістика Спеціальність: С4 Психологія ISSN 2312-1599 (Print), ISSN 2312-9387 (Online) Рішення Національної ради України з питань телебачення і радіомовлення №1984 від 28.12.2023 р. Ідентифікатор медіа: R30-02126 Електронну версію журналу включено до Національної бібліотеки України імені В.І. Вернадського Збірник зареєстровано в міжнародних каталогах періодичних видань та базах даних: Ulrichsweb Global Serials Directory, OCLC WorldCat, ResearchBib, Index Copernicus, Google Scholar, ERIH PLUS, OpenAIRE, Scillit, fatcat!, OUCI, Sherpa Romeo Періодичність виходу журналу: 2 рази на рік. Мова видання: українська, англійська. Засновник: Харківський національний педагогічний університет імені Г.С. Сковороди. Код ЄДРПОУ: 02125585 ROR засновника: https://ror.org/00gjv5s24 Префікс DOI: 10.34142 Головний редактор: Карина ФОМЕНКО, доктор психологічних наук, професор кафедри практичної психології Харківського національного педагогічного університету імені Г.С. Сковороди. Адреса редакції: 61002, м. Харків, вул. Алчевських, буд. 29. E-mail: skovoroda.psychology.kh@gmail.com Цей журнал практикує політику негайного відкритого доступу до опублікованого змісту, підтримуючи принципи вільного поширення наукової інформації та глобального обміну знаннями задля загального суспільного прогресу. Цей твір ліцензовано на умовах Ліцензії Creative Commons Із Зазначенням Авторства — Некомерційна 4.0 Міжнародна. &amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;lt;a target="_blank" href="https://mycounter.ua/"&amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;gt;&amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;lt;img src="https://get.mycounter.ua/counter.php?id=166526" title="MyCounter - счётчик и статистика" alt="MyCounter - счётчик и статистика" width="88" height="41" border="0" /&amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;gt;&amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;lt;/a&amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;amp;gt;
Автори залишають за собою право на авторство своєї роботи та передають журналу право першої публікації цієї роботи на умовах ліцензії Ліцензії Creative Commons Із Зазначенням Авторства — Некомерційна 4.0 Міжнародна, котра дозволяє іншим особам вільно поширювати (копіювати і розповсюджувати матеріал у будь-якому вигляді чи форматі), змінювати, реміксувати, трансформувати, і брати матеріал за основу на наступних умовах: Зазначення Авторства — Ви маєте вказати автора, розмістити посилання на ліцензію та вказати чи було внесено зміни до твору. Ви можете зробити це у будь-який розумний спосіб, але так, щоб не створювати враження стосовно того, що ліцензіар підтримує чи схвалює вас або ваше використання твору. Некомерційна — Ви не можете використовувати матеріал для комерційних цілей. Без додаткових обмежень — Ви не можете висувати додаткові умови або застосовувати технологічні засоби захисту, що обмежують права інших на дії дозволені ліцензією
КОГНІТИВНІ ЧИННИКИ ПРОФЕСІЙНОГО БЛАГОПОЛУЧЧЯ ФАХІВЦІВ ІТ-СФЕРИ
Актуальність дослідження. Сучасний професійний простір дедалі більше орієнтований на інтенсивність, результативність та постійну готовність до змін. У багатьох сферах діяльності, зокрема у галузі інформаційних технологій, спостерігається підвищення рівня професійних вимог, що зумовлено зростаючою конкуренцією, швидким оновленням знань та необхідністю виконання завдань у стислі терміни. У фахівців ІТ-сфери специфічні стрес-фактори включають високий рівень когнітивного навантаження через багатозадачність, швидку зміну технологій, необхідність постійного професійного саморозвитку, роботу в умовах часових обмежень і високої відповідальності за результат. У науковому дискурсі дедалі більшої уваги набуває поняття професійного благополуччя, яке виходить за межі суто фізіологічного чи психологічного комфорту і включає глибинне відчуття задоволеності професійною діяльністю, гармонійного поєднання роботи та особистого життя, реалізації власного потенціалу та відчуття сенсу праці. Метою статті є побудова теоретичної моделі когнітивних ресурсів професійного благополуччя в умовах високих вимог до діяльності. Висновки. Проведений теоретичний аналіз дозволив обґрунтувати, що когнітивні ресурси відіграють визначальну роль у підтриманні професійного благополуччя в умовах високих вимог до діяльності. До складу запропонованої моделі ввійшли глибинні (базові) переконання, мисленеві стратегії, атрибутивний стиль, самоефективність, когнітивна гнучкість, метакогнітивна усвідомленість та рефлексивність. Кожен із цих ресурсів виконує специфічні функції, які у взаємодії формують здатність особистості ефективно адаптуватися до професійних викликів, зберігати емоційну рівновагу, підтримувати високу мотивацію та результативність. Теоретичне обґрунтування моделі створює підґрунтя для розроблення цілеспрямованих психологічних програм розвитку когнітивних ресурсів у фахівців ІТ-сфери, що сприятиме підвищенню їхньої стресостійкості та рівня професійного благополуччя.
##submission.copyrightStatement## https://creativecommons.org/licenses/by-nc/4.0
ПРОФЕСІЙНЕ ВИГОРАННЯ ВИКЛАДАЧІВ ФАХОВИХ МУЗИЧНИХ ДИСЦИПЛІН У МИСТЕЦЬКИХ ЗВО: ПСИХОЛОГІЧНІ ЧИННИКИ РОЗВИТКУ ТА ПОПЕРЕДЖЕННЯ
Актуальність дослідження: Особливої актуальності набуває пошук психологічних чинників розвитку та попередження професійного вигорання викладачів мистецьких ЗВО, а також побудова цілісної теоретичної моделі, що інтегрує ризикові детермінанти та ресурсні механізми профілактики. Мета дослідження: розробка моделі психологічних чинників розвитку та попередження професійного вигорання у викладачів фахових музичних дисциплін мистецьких закладів вищої освіти Методи дослідження: порівняльний аналіз, структурно-функціональний аналіз, метод концептуального моделювання. Результати дослідження: узагальнено основні психологічні концепції професійного вигорання. Здійснено структурно-функціональний аналіз специфіки діяльності викладачів фахових музичних дисциплін, виокремлено такі основні компоненти діяльності: змістовий, емоційно-поведінковий і творчо-комунікативний. Змістовий компонент охоплює педагогічні, виконавські та методичні функції, що вимагають високої когнітивної концентрації, гнучкості та самоорганізації. Емоційно-поведінковий компонент відображає інтенсивну взаємодію викладача зі студентами, постійну потребу в емоційному залученні й здатності до саморегуляції. Творчо-комунікативний компонент зумовлений необхідністю публічного самовираження, імпровізації та підтримання натхнення, що водночас підсилює ризики емоційного виснаження. Побудовано цілісну теоретичну модель, що інтегрує детермінанти ризику (професійні стресори, перевантаження, емоційне напруження, ригідний перфекціонізм, дефіцит підтримки) та ресурсні механізми профілактики (резильєнтність, самоефективність, емоційна саморегуляція, когнітивна гнучкість, соціальна підтримка, автономія й справедливе визнання). Модель окреслює взаємодію індивідуальних, міжособистісних та організаційних чинників у формуванні або попередженні вигорання та визначає теоретичні засади для розробки програм психологічної підтримки викладачів мистецьких ЗВО. Побудована модель профілактики професійного вигорання викладачів фахових музичних дисциплін, яка інтегрує індивідуальні (резильєнтність, самоефективність, емоційна саморегуляція, когнітивна гнучкість), міжособистісні (підтримка колег, наставництво, культура взаємодії) та організаційні ресурси (справедливість, автономія, визнання, психологічна безпека), які забезпечують збереження професійної залученості й творчої продуктивності. Висновки: структурно-функціональний аналіз професійної діяльності дозволив виокремити змістовий, емоційно-поведінковий і творчо-комунікативний компоненти, що визначають як ризики, так і ресурси стійкості. Побудовано цілісну теоретичну модель, яка інтегрує детермінанти розвитку вигорання та ресурсні механізми профілактики (резильєнтність, самоефективність, емоційну саморегуляцію, соціальну підтримку, автономію та визнання), що створює концептуальне підґрунтя для розроблення програм психологічної підтримки викладачів мистецьких ЗВО.
СХЕМА СИСТЕМНОЇ ОРГАНІЗАЦІЇ САМОРОЗВИТКУ
Актуальність дослідження. В умовах війни та глибоких соціокультурних зрушень саморозвиток стає не лише особистою потребою, а й суспільним завданням. Він дозволяє людині знімати внутрішні протиріччя між старими формами мислення і новими вимогами життя, перетворюючи кризу на ресурс зростання суб’єктності. Традиційні психологічні підходи звели саморозвиток до індивідуальних переживань і самопізнання, відокремивши його від соціальної діяльності та суспільного контексту. Це призвело до втрати системності й методологічної чіткості. СМД-підхід долає цю обмеженість, розглядаючи саморозвиток як складну миследіяльність. Мета статті. Розкрити технологію та схему саморозвитку, розроблених в засобах СМД- методології та досвіду проведення ОД-ігор. Висновки. СМД-саморозвиток є технологічно структурованою практикою. Його основу становить послідовна робота в шести позиціях: методолога, оргуправлінця, схемотехніка, миследіяча, комунікатора та життєдіючого. Перехід між цими позиціями забезпечує системність, рефлексивність і контроль за власним розвитком. Розвиток здійснюється через зміну позицій у структурі миследіяльності, що веде до формування нової системної організованості. Засобом управління саморозвитком виступає схема системної організації саморозвитку як миследіяльності. Запропонована схема організації є не лише теоретичною моделлю, а й практичним інструментом. Вона дозволяє людині усвідомлювати, на якій стадії процесу саморозвитку вона перебуває, контролювати свої дії, планувати переходи між позиціями та забезпечувати цілісність власного зростання. Схема системної організації саморозвитку може стати основою для формування нової освітньої та культурної парадигми в Україні. ЇЇ використання здатне повернути практиці саморозвитку соціальний престиж, створити умови для виховання покоління, яке не лише реагує на зміни, а й свідомо їх творить.
СТРУКТУРА ГОТОВНОСТІ ДО ПРОФЕСІЙНОЇ ДІЯЛЬНОСТІ ПСИХОЛОГА
Актуальність дослідження зумовлена потребою в спеціалістах, здатних оперативно орієнтуватися на внутрішні потреби особистості та її ціннісні орієнтири, стрімко зро стає. Успішне виконання професійних обов’язків психологом базується на глибокому розумінні своєї ролі та відповідальності, що можливо лише за умов високого рівня готовності до професійної діяльності. Мета – теоретично обґрунтувати структуру готовності психолога до професійної діяльності. Результати. Подано визначення готовності до професійної діяльності психолога. Охарактеризовано структурі компоненти готовності до професійної діяльності психолога. Висновки. Готовність психолога до професійної діяльності – феномен, що містить впорядковану сукупність мотиваційних, ціннісно-смислових, емоційно-вольових, когнітивних та інших регуляторних властивостей, зумовлених пізнавальним інтересом до свідомо обраної професії психолога, професійною спрямованістю, позитивне ставлення до даної професії, установка на оволодіння професійною майстерністю, професійно значущими якостям та здатностями особистості. Структура готовності психолога до професійної діяльності містить мотиваційний, операційний, соціально-психологічний, емоційно-вольовий та гносеологічний та морально-ціннісний компоненти. Мотиваційний компонент готовності психолога до професійної діяльності передбачає пізнавальний інтерес до професії, внутрішню вмотивованість та здійснення психологічної допомоги та установку на оволодіння професійною майстерністю. Операційний компонент готовності психолога до професійної діяльності передбачає сукупність умінь та навичок, що забезпечують ефективність вирішення психологом практичних завдань професійної діяльності. Соціально-психологічний компонент готовності психолога до професійної діяльності нами розуміється як розвинутість соціального інтелекту, комунікативна зрілість, здатність до ефективної взаємодії в команді, конструктивне вирішення конфліктів. Емоційно-вольовий компонент готовності психолога до професійної діяльності містить емоційний інтелект та креативність, емоційну стійкість, урівноваженість, здатність до саморегуляції та самоорганізації, цілеспрямованість, наполегливість, відповідальність. Гносеологічний компонент готовності психолога до професійної діяльності нами визначено як обізнаність у психологічній науці та практиці, достатній рівень інтелектуального розвитку для вирішення психологічний проблем. Морально-ціннісний компонент готовності психолога до професійної діяльності передбачає аксіологічну компоненетність, що розкривається в етиці професійної діяльності психолога, ціннісному ставленні до професії, переконаннях та поглядах, заснованих на гуманістичних цінностях.
КОМУНІКАТИВНА КОМПЕТЕНТНІСТЬ ЯК ПСИХОЛОГІЧНИЙ СКЛАДНИК АДАПТАЦІЇ СТУДЕНТІВ ДО ОНЛАЙН-ОСВІТИ В УМОВАХ НЕВИЗНАЧЕНОСТІ
Актуальність дослідження полягає у вивченні теоретичних основ психологічної адаптації студентів, комунікативної компетентності як складника професійної та особистісної компетентності та її роль у подоланні труднощів адаптації до онлайн-освіти. Мета дослідження: теоретичне обґрунтування ролі комунікативних здібностей як психологічного ресурсу адаптації студентів до онлайн-освіти в умовах невизначеності, а також систематизація наукових підходів до вивчення взаємозв’язку між розвитком комунікативної компетентності та ефективністю адаптаційних процесів в умовах цифрової трансформації освітнього середовища. Результатом є теоретичний аналіз того, що студентська адаптація до онлайн-освіти – це складний психологічний процес, який потребує технічної та пізнавальної готовності, особистого ресурсного джерела, де комунікативні компетентності відіграють важливу роль у забезпеченні соціальної інтеграції, емоційної стабільності, мовної компетентності та навчальної ефективності в умовах віддаленої дискусії. Висновки: у статті представлений теоретичний аналіз завдання спілкування як важливого психологічного джерела для адаптації студентів онлайн-освіти в умовах соціальної невизначеності. На основі сучасних наукових джерел, специфічність психологічної адаптації у віддаленому форматі, що включає створення нових моделей саморегуляції, педагогічної самовпевненості та соціальних взаємодій. Особлива увага приділяється впливу комунікативних навичок на підтримку емоційної стабільності, мотивації освіти та професійної ідентичності студентів, особливо майбутніх психологів. Наголошувалося, що комунікативна компетентність серед цифрової освіти виконують стрес-функцію буфера та допомагають ефективно подолати проблеми через соціальну ізоляцію. Стаття містить перспективи для подальших досліджень розвитку освітніх програм для розвитку комунікативної компетентності для студентів.
ТЕОРЕТИЧНІ ЗАСАДИ ДОСЛІДЖЕННЯ ПРОБЛЕМИ БОЙОВОГО СТРЕСУ У ПСИХОЛОГІЇ
Актуальність дослідження. Стрес є одним із найважливіших факторів, що впливають на психічне та фізичне здоров'я людини. Він характеризується станом сильної напруги, що виникає під впливом екстремальних умов і створює значне навантаження на організм. Сьогодні, в умовах війни, проблема бойового стресу та його профілактики має особливе значення. Метою дослідження є теоретичне обґрунтування проблеми бойового стресу в психології. Результати. Аналізуючи сутність поняття «бойовий стрес», слід зазначити, що з клінічної точки зору, це поняття слід розуміти як сукупність психічних змін (розладів), які переживають військовослужбовці (виникають у них) у процесі адаптації до конкретних умов бойової ситуації (бойових стресорів), несприятливих для життя та таких, що загрожують їхньому здоров'ю та життю. Висновки.Сьогодні, в умовах війни, проблема бойового стресу та його профілактики має особливе значення. Бойовий стрес – це психічне відображення стресових реакцій в результаті впливу факторів бойової ситуації. Бойовий стрес виникає у військовослужбовця в екстремальних умовах і супроводжується дією потужних зовнішніх і внутрішніх стресорів, які загрожують психічному та фізіологічному здоров'ю, знижують ефективність бойової діяльності, негативно впливають на соціальне благополуччя особистості або навіть можуть коштувати людині життя. Зміни на особистісному рівні, що стосуються індивідуальних особливостей військовослужбовця та згодом проявляються в його зовнішній поведінці, бойовій діяльності, ставленні до оточуючих. Наслідками бойового стресу є посттравматичний стресовий розлад, вторинний травматичний стрес, психічне вигорання, колективна травма та широкий спектр стресових розладів, генералізований тривожний розлад та соціальний тривожний розлад. Таким чином, наслідки бойового стресу можуть переслідувати людину протягом тривалого часу та є найважливішою перешкодою для адаптації до військової служби в місцях постійної дислокації, а також для мирного життя після звільнення з лав Збройних Сил України.
ВИКОРИСТАННЯ ВІРТУАЛЬНОЇ РЕАЛЬНОСТІ В ПСИХОЛОГІЇ: СУЧАСНИЙ СТАН ТА ПЕРСПЕКТИВИ
Актуальність проблеми. Поширеність психічних розладів є однією з найгостріших проблем сучасної медицини. Тривожні розлади вражають до 18,1% дорослого населення, а їхня світова поширеність становить 7,3%. Значна частина осіб, які страждають від цих станів, залишається без належного лікування, що підкреслює необхідність впровадження нових, більш доступних форм психотерапевтичного втручання. Віртуальна реальність (ВР) постає як інноваційна технологія з потенціалом подолання існуючих бар'єрів. Мета дослідження. Всебічний аналіз сучасного стану ВР-технологій у психології, розгляд їхньої ефективності, викликів впровадження та окреслення подальших перспектив через огляд теоретичних засад, емпіричних даних та вітчизняного досвіду. Методи. Систематичний огляд наукової літератури, аналіз мета-аналітичних досліджень, порівняльний аналіз ВР-експозиційної терапії (VRET) з традиційними підходами, узагальнення вітчизняного та міжнародного клінічного досвіду. Результати. ВР-терапія ґрунтується на феноменах імерсії та присутності й демонструє високу ефективність (66-90%) у лікуванні фобій, ПТСР, тривожних розладів. Мета-аналіз 33 досліджень (3182 досліджуваних) виявив стандартизовану середню різницю −0.95 (p<0.00001). VRET забезпечує повний контроль середовища, високу повторюваність та безпеку порівняно з традиційною експозицією. ВР успішно застосовується для менеджменту болю, реабілітації, лікування залежностей, шизофренії, аутизму. В Україні технологія впроваджується у військовій психології. Основні бар'єри: недостатня підготовка фахівців, висока вартість обладнання, етичні питання конфіденційності біометричних даних. Перспективи пов'язані з інтеграцією штучного інтелекту, біосенсорів та телемедицини.
ДОСЛІДЖЕННЯ ПРИЧИН ПОЯВИ ТА ПРОЯВІВ ДЕПРЕСІЇ У ВОДІЇВ-ДАЛЕКОБІЙНИКІВ
Актуальність дослідження. Депресія серед водіїв-далекобійників є критичною проблемою охорони здоров'я, що залишається недооціненою попри її значний вплив на безпеку дорожнього руху та продуктивність праці. Закордонні дослідження фіксують поширеність депресивних симптомів від 13,6% до 44%, що в десятки разів перевищує показники загальної популяції. В Україні, яка посідає перше місце у світі за рівнем депресії, спеціалізовані дослідження цієї професійної групи повністю відсутні, що становить критичну наукову прогалину, особливо в умовах додаткових стресорів воєнного стану. Мета дослідження — проведення систематичного аналізу та узагальнення наукової літератури щодо причин виникнення, клінічних проявів та шляхів профілактики депресії у водіїв-далекобійників. Методи дослідження. Здійснено критичний огляд та систематизацію закордонних і вітчизняних наукових публікацій, включаючи епідеміологічні дослідження, клінічні звіти та статистичні дані з баз міжнародних журналів та організацій охорони здоров'я. Результати. Ідентифіковано багатофакторну природу депресії у далекобійників: хронічний професійний стрес (75% водіїв), глибока соціальна ізоляція з нейробіологічними наслідками, порушення циркадних ритмів (підвищення ризику депресії у п'ять разів), гіподинамія (70% з ожирінням) та вживання психоактивних речовин. Клінічні прояви включають когнітивні порушення, що безпосередньо впливають на безпеку руху. Виявлено системні бар'єри: стигматизацію ментальних проблем (особливо серед чоловіків, які становлять 95% професії) та обмежений доступ до медичної допомоги. Сформульовано рекомендації щодо впровадження рутинного психологічного скринінгу, програм підтримки працівників та інтеграції ментального здоров'я в систему охорони праці.
СПРИЙНЯТТЯ ЧАСУ ТА ТАЙМ-МЕНЕДЖМЕНТ ЯК ОСНОВА SOFT SKILLS У ПСИХОЛОГІЇ КАР’ЄРИ ТА ПСИХОЛОГІЧНІЙ САМОДОПОМОЗІ ЗДОБУВАЧІВ ВИЩОЇ ОСВІТИ
Актуальність дослідження. В умовах швидких соціальних і технологічних змін уміння керувати власним часом стає ключовою компетентністю, що визначає ефективність навчальної та професійної діяльності. Дослідження сприйняття часу є важливим для розуміння механізмів формування навичок soft skills, які забезпечують успішну адаптацію особистості в сучасному освітньому середовищі. Мета статті: дослідити взаємозв’язок сприйняття часу з когнітивними, емоційними й мотиваційними процесами особистості, визначити його роль у формуванні часової компетентності та розвитку навичок soft skills, а також обґрунтувати й представити програму розвитку тайм-менеджменту в контексті часової компетеності здобувачів вищої освіти Методи дослідження: аналіз, узагальнення та систематизація наукових джерел; порівняльний аналіз емпіричних досліджень; метод контент-аналізу; побудова структурно-функціональної моделі; розроблення та апробація програми розвитку тайм-менеджменту в аспекті часової компетеності здобувачів вищої освіти. Результати та висновки. Сприйняття часу є багатокомпонентним психосоціальним феноменом, тісно пов'язаним із когнітивними та емоційними процесами. Часова компетентність, що формується на основі усвідомлення та регуляції сприйняття часу, є механізмом розвитку ключових soft skills, зокрема саморегуляції, стресостійкості, організованості та критичного мислення. Збалансована часова перспектива, яка інтегрує позитивне минуле, адекватне теперішнє та орієнтацію на майбутнє, є фундаментальною психологічною основою для розвитку повного спектру soft skills та ефективного тайм-менеджменту. Орієнтація на майбутнє становить основу для тайм-менеджменту через забезпечення стратегічного планування, постановку довгострокових цілей і високу самодисципліну. Розроблена Програма розвитку тайм-менеджменту для здобувачів вищої освіти має системний підхід, інтегруючи психологічні модулі (усвідомлення часу, емоційна регуляція) з практичними інструментами (планування, технології організації часу). Вона безпосередньо використовує концепцію часових перспектив для цілеспрямованого розвитку soft skills. Ключова методологічна перевага програми полягає в її практикоорієнтованій спрямованості, що дає змогу здобувачам вищої освіти застосувати інструменти управління часом та емоціями у своїй освітній діяльності. Завдяки інтеграції принципів психології кар'єри, програма допомагає здобувачам вищої освіти проєктувати довгострокові життєві цілі, свідомо пов'язуючи їх із щоденним плануванням і пріоритетами. Тайм-менеджмент в контексті часової компетентності є невід'ємною складовою психології кар’єри через плануваня професійного шляху та приймання обґрунтованих рішень щодо розвитку компетенцій. Синергія усвідомлення часу, тайм-менеджменту та психологічної самодопомоги створює цілісну платформу для формування у здобувачів вищої освіти ключових компетентностей, необхідних для успішної самореалізації та адаптації в умовах динамічних соціальних змін.
ПСИХОЛОГІЧНИЙ ЗМІСТ ПРОФЕСІЙНОЇ ДІЯЛЬНОСТІ ДИЗАЙНЕРА
Актуальність дослідження. Дизайн уже сьогодні є новітньою надскладною сферою професійної діяльності та водночас полірівневою системою міждисциплінарних знань, що претендує на статус окремої науки. Утім залишається маловивченою проблема психологічної сутності та зміст професійної діяльності дизайнера. Мета – визначити психологічний зміст та компетентні сну сутність професійної діяльності дизайнера. Результати. Визначено психологічний зміст дизайну, професійної діяльності дизайнера, її складових та компетентності. Висновки. Дизайн стає вкрай популярним видом професійної діяльності і навіть загальна сфера гуманітарного знання збагачується його новими спорідненими термінами (дизайн-програма, дизайн-тренінг, дизайн-мислення в бізнесі та ін.). Дизайн як професія є проектно-формотворчою діяльністю, продуктом котрої є концептуальні дизайн-проекти, що відповідають задуму й провідній ідеї автора. Відтак спроектовані мислеобрази є основним результатом професійної діяльності дизайнера ХХI століття.знесі та ін.). Дизайн є специфічним видом творчої діяльності, що пов'язаний з прогнозуванням майбутнього й проектуванням на його основі матеріального світу, середовища проживання, а також інформаційного та соціокультурного просторів й пов’язаних з ними систем. Професійна діяльність дизайнера описується через декілька змістових різновидів (напрямів): 1) художньо-графічна, 2) проектна, 3) конструкторська, 4) технічна і 5) технологічна. Професійна компетентність майбутнього дизайнера є інтегративною здатністю особистості, що дозволяє результативно здійснювати художньо-конструкторську діяльність і творчо самореалізовуватись у професії на основі наявних професійних знань, умінь, навичок, якостей особистості. Визначено, що фаховими компетентностями майбутніх фахівців з дизайну є мистецько-естетична, образотворча та проектна.
ПРОБЛЕМА УСКЛАДНЕНОГО ГОРЮВАННЯ У РОБОТІ ПСИХОЛОГА
Актуальність дослідження. Сучасна практика психологічного консультування дедалі частіше пов’язана з роботою у складних і тривалих емоційних контекстах, зокрема з темою ускладненого горювання. Такий запит вимагає від фахівця високого рівня емоційної залученості, гнучкості у виборі методів допомоги та здатності підтримувати психологічний контакт із клієнтом, який перебуває у стані глибокої втрати. Робота з переживаннями горювання, особливо у випадках його ускладненого перебігу, супроводжується значним емоційним навантаженням і ризиком вторинної травматизації, що за відсутності належної професійної підтримки та ресурсів може призводити до розвитку професійного вигорання. Результати. Горювання є природним психоемоційним процесом адаптації до втрати, який охоплює емоційні, когнітивні, поведінкові та соматичні реакції особистості. Робота з клієнтами, які переживають ускладнене горювання, потребує від психолога високого рівня емоційної залученості та здатності утримувати стабільний терапевтичний альянс у ситуації, коли клієнт може перебувати у стані глибокої дезорганізації. Контекст роботи з ускладненим горюванням супроводжується високим ризиком емоційного виснаження, оскільки психолог постійно перебуває у полі важких емоцій клієнта, що часто поєднуються з власними резонуючими переживаннями. Для фахівців приватної практики цей ризик підсилюється відсутністю колегіальної підтримки та необхідністю одночасно виконувати консультативну, організаційну й адміністративну роботу, що збільшує навантаження і зменшує можливості для відновлення ресурсів. Висновки. Специфіка контексту роботи з ускладненим горюванням визначається комбінацією емоційної інтенсивності взаємодії, потреби у спеціалізованих знаннях і навичках, а також ризиком кумулятивного стресу, який може призводити до розвитку професійного вигорання за відсутності належних механізмів підтримки та відновлення. Чинники, що сприяють розвитку вигорання у такому контексті, мають специфічний характер, зумовлений як природою клієнтського запиту, так і умовами приватної практики.
Стаття присвячена дослідженню структури стану хікікоморі — відносно нової форми соціальної ізоляції, характерної переважно для молодих людей чоловічої статі. Актуальність дослідження зумовлена поширенням цього психологічного явища, пов’язаного зі стрімким прогресом цифрових технологій, а також з низкою соціальних чинників, що підштовхують людей до ізоляції. Серед таких соціальних факторів найважливішою виявилася пандемія Covid-19, а для українського суспільства — ще й війна. Хікікоморі проявляється у діяльності та спілкуванні людей. Параметрами таких проявів є інтернет-залежність, стресові стани, схильність до самотності, нездатність звернутися по соціальну підтримку, формування негативних установок щодо оточення, соціофобія (зокрема страх негативної оцінки). Автори припустили, що, діагностуючи ці параметри прояву стану хікікоморі, можна встановити його структуру. Знання цієї структури дає змогу продуктивно описувати стан хікікоморі та розробляти стратегії психотерапевтичної допомоги людям, які переживають цей стан. Мета емпіричного дослідження — виявлення психологічної структури стану хікікоморі. Результати і висновки. Для діагностики схильності до переживання хікікоморі 409 досліджуваних було обстежено за допомогою української версії опитувальника The 25-item Hikikomori Questionnaire, HQ-25. У досліджуваних також визначали показники інтернет-залежності, здатності до сприйняття соціальної підтримки, до прийняття інших людей. Крім того, оцінювалися схильність до переживання самотності, ступінь вираженості страху негативної оцінки, наявність ознак стресового стану. За результатами тестування стану хікікоморі всі досліджувані за допомогою кластерного аналізу методом k-means були поділені на три групи (з високим, середнім і низьким рівнями хікікоморі). У двох полярних групах (з високим і низьким рівнями хікікоморі) було проведено процедуру експлораторного факторного аналізу. В обох групах виявлені трьохфакторні структури переживання хікікоморі. Виділені фактори були інтерпретовані як структурні компоненти стану. У групі з високим рівнем хікікоморі визначено такі компоненти: 1) «Відштовхування інших людей, стрес і перебування в інтернеті», 2) «Відсутність підтримки та відчуття самотності», 3) «Компенсаторна позитивна самотність». Психічний стан групи з низьким рівнем хікікоморі складається з наступних компонентів: 1) «Стресовий супровід відчуття самотності», 2) «Побоювання самотності та потреба в співрозмовнику», 3) «Здатність звернутися по підтримку». Зроблено висновки про можливість на основі отриманих даних уточнювати спрямованість і конкретизувати цілі психологічної реабілітації людей, які страждають від стану хікікоморі.
ПРОФЕСІЙНЕ ВИГОРАННЯ ЯК ПСИХОЛОГІЧНИЙ МАРКЕР РЕЗИЛЬЄНТНОСТІ ПРАЦІВНИКІВ ПОЛІЦІЇ
Актуальність дослідження: Зростання психологічних навантажень на працівників поліції в умовах воєнних дій, соціальної нестабільності та тривалого професійного стресу зумовлює необхідність вивчення резильєнтності як ключового особистісного й професійного ресурсу. Мета дослідження: виявлення особливостей професійного вигорання поліцейських залежно від стажу служби та наявності бойового досвіду та емпіричне встановлення взаємозв’язку між рівнем їх резильєнтності та проявами професійного вигорання. Методи дослідження: опитувальник для виявлення синдрому професійного вигорання, розроблений О. Чабаном, О. Хаустовою та В. Омельяновичем, адаптована версія Шкали резильєнтності (cd-risc-10) (О. Односталко, З. Кіреєва, Б. Бірон), Шкала резильєнтності К. Коннора та Дж. Девідсона (CD-RISC-25) в адаптації Є. Грішина, Шкала резильєнтності Resilience Scale for Adults (RSA) в адаптації Д. Дубініна. Результати дослідження: дисперсійний аналіз виявив статистично значущі відмінності у рівнях професійного вигорання працівників поліції залежно від стажу служби та наявності бойового досвіду. Найвищі показники вигорання зафіксовано у поліцейських із середнім стажем без бойового досвіду, тоді як у працівників із бойовим досвідом рівень емоційного виснаження був істотно нижчим, що свідчить про буферну роль резильєнтності. Кореляційний аналіз засвідчив стійкі негативні зв’язки між показниками професійного вигорання та усіма компонентами резильєнтності, зокрема орієнтацією на досягнення цілей, самоконтролем, самодетермінацією, соціальною контактністю та самоприйняттям. Висновки: дослідження підтвердило, що професійне вигорання є надійним психологічним маркером ефективності механізмів резильєнтності працівників поліції. Встановлено, що рівень вигорання зростає за умов виснаження адаптаційних ресурсів і зниження емоційної саморегуляції. Дисперсійний аналіз виявив суттєві відмінності залежно від стажу служби та бойового досвіду, а кореляційний – стійкі негативні зв’язки між показниками вигорання та компонентами резильєнтності. Результати засвідчують, що професійне вигорання виступає маркером резильєнтності та професійної надійності поліцейських.
ПСИХОЛОГІЧНЕ БЛАГОПОЛУЧЧЯ ОСОБИСТОСТІ В ЗАЛЕЖНОСТІ ВІД ЛІМІНАЛЬНОГО ДОСВІДУ
Актуальність дослідження. Поняття лімінальності є одним із найменш вивчених у сучасному гуманітарному пізнанні, зокрема у психології, до речі, а відміну від близького за значенням феномену вікових та ненормативних життєвих криз. Утім методів вивчення лімінального досвіду особистості у психології досі не було представлено. Метою дослідження є визначення рівня психологічного благополуччя залежно від лімінального досвіду особистості. Результати. Визначено список подій життя, що відповідають низхідному, висхідному, перманентному та зворотному лімінальному досвіду. Показано типи лімінального досвіду та їх зв'язок із віком та психологічним благополуччям. Висновки. «Низький рівень висхідного та низхідного лімінального досвіду» передбачає вищий рівень позитивних стосунків. «Домінування низхідного лімінального досвіду» передбачає найнижчі показники автономії, управління середовищем, особистісного розвитку, життєвих цілей, самоприйняття. «Низький рівень перманентного лімінального досвіду» забезпечує найвищі позитивні стосунки та автономію. «Низький рівень зворотного та перманентного лімінального досвіду» забезпечує найвищі показники в структурі психологічного благополуччя. «Домінування перманентної лімінальності» та «Домінування зворотної лімінальності» забезпечують найнижчий рівень управління середовищем. «Низький рівень перманентного лімінального досвіду» забезпечує найвищі показники особистісного зростання та життєвих цілей, але «Домінування постійної лімінальності» забезпечує найнижчий особистісний розвиток. «Домінування постійної лімінальності» забезпечує найнижче самоприйняття. Таким чином, «Низький рівень постійного лімінального досвіду» забезпечує найвищі показники психологічного благополуччя, але «Домінування постійної лімінальності» забезпечує найнижче психологічне благополуччя. «Високий рівень зворотного та перманентного лімінального досвіду» з «низьким рівнем висхідного та низхідного лімінального досвіду» призводить до найвищих показників позитивних стосунків, управління навколишнім середовищем, особистісного розвитку, життєвих цілей та психологічного благополуччя. «Низький рівень висхідного та низхідного лімінального досвіду» з «домінуванням постійної лімінальності» передбачає найнижчі показники особистісного розвитку. Найнижчі показники самоприйняття характеризуються людьми з «домінуванням низхідного лімінального досвіду». Таким чином, «Низький рівень висхідного та низхідного лімінального досвіду» з «домінуванням перманентної лімінальності» передбачає найнижчі показники психологічного благополуччя.
УСТАЛЕНА МІСЬКА ІДЕНТИЧНІСТЬ ЯК ЧИННИК ЕМОЦІЙНОЇ СТАБІЛЬНОСТІ ОСОБИСТОСТІ
Актуальність дослідження. Дослідження присвячене вивченню впливу міської ідентичності на рівень емоційної стабільності у сучасних урбанізованих умовах. Мета роботи — визначити роль міської ідентичності як фактора, що сприяє формуванню психологічної рівноваги мешканців міських територій. Методи дослідження: аналіз наукової літератури, анкетування, психодіагностичні методи та статистична обробка даних. Зокрема, використовувалася «Шкала ідентифікації з містом» М. Лаллі для визначення рівня міської ідентичності. Окрім цього, застосовувалися методики «Визначення стресостійкості і соціальної адаптації» Д. Холмса та К. Раге, а також «Самооцінка психологічної адаптивності» для оцінки рівня емоційної стабільності. Також застосовувався статистичний метод кореляційного аналізу для визначення ступеня зв’язків між показниками. Результати. Виявлено, що високий рівень позитивної міської ідентичності позитивно корелює з високими показниками емоційної стабільності. Навпаки, негативне ставлення до міського середовища знижує рівень психоемоційної рівноваги. Статистичний аналіз підтвердив значущість зв’язків між компонентами міської ідентичності та рівнем емоційної стабільності у досліджуваних. Результати свідчать про те, що формування позитивного ставлення до міста є важливим фактором підвищення психологічної стійкості, зменшення рівня тривожності та полегшення процесу адаптації у міському середовищі. Виявлено, що елементами активної роботи з підвищення емоційної стабільності є психокорекційні програми, спрямовані на зміцнення позитивної міської ідентичності та зниження негативних уявлень про місто. Такі програми мають включати тренінги, вправи з розвитку внутрішніх ресурсів, техніки саморегуляції та формування позитивних установок щодо міського оточення. Впровадження їх сприяє зменшенню рівня тривожності, підвищенню почуття приналежності та соціальної активності мешканців.
КОМУНІКАТИВНИЙ КОМПОНЕНТ МЕДІАЦІЙНОЇ КОМПЕТЕНТНОСТІ СОЦІАЛЬНИХ ПРАЦІВНИКІВ
Актуальність дослідження. На сьогодні, медіаційна компетентність є чи не однією з найважливіших якою має володіти сучасний фахівець, до завдань якої належить попередження та розв’язання конфліктних ситуацій у професійній діяльності. Утім сьогодні бракує емпіричних розвідок щодо вивчення структури медіаційної компетентності соціальних працівників, зокрема її комунікативного компоненту. Мета – визначити факторну структуру комунікативного компоненту медіаційної компетентності соціальних працівників. Методи дослідження. методиками: 1) Тест вербальної креативності С. Медніка, а саме показники продуктивності та оригінальності вербальної креативності; 2) методика дослідження емоційного інтелекту Н. Холла; 3) тест комунікативного контролю М. Шнайдера; 4) Тест комунікативних вмінь Л. Міхельсона; 5) Діагностика комунікативної установки В.Бойка; 6) діагностика комунікативної толерантності В. Бойка; 7) методика дослідження спрямованості особистості у спілкуванні С. Братченка. Висновки. За результатами теоретичного огляду проблеми медіаційної компетентності нами було її визначено стосовно професійної діяльності соціального працівника як його вмотивовану здатність (комплекс професiйних знань, умiнь та навичок), втілену у досвiді виносення об’єктивних суджень та прийняття рiшень з врегулювання конфлiкту. Отримано сьомифакторну структуру комунікативного компоненту медіаційної компетентності соціального працівника, де перший фактор розкриває емоційну саморегуляцію, другий фактор представлений комунікативною толерантністю, третій фактор характеризує вербальну креативність, четвертий - альтруїстичність спілкування, п’ятий - комунікативні вміння, шостий – діалогічність, а сьомий - демократичність спілкування у структурі комунікативного компоненту медіаційної компетентності соціального працівника.
СХЕМА-РЕЖИМИ ОСОБИСТОСТІ СТУДЕНТІВ ПРИ РІЗНИХ ТИПАХ ПСИХОЛОГІЧНОГО БЛАГОПОЛУЧЧЯ
Актуальність. Психологічне благополуччя виступає як ресурс адаптації, подолання складних ситуацій, саморозвитку та самореалізації. Особистісні схеми можна розглядати як організуючу структуру психіки, що за змістом є сукупністю моделей внутрішнього світу людини, включаючи спогади, переконання, емоції та думки. Тому суттєвого значення у дослідженні психологічного благополуччя особистості має визначення інтеріорізованого дитячого досвіду, що фіксує задоволення/фрустрованість базових емоційних потреб й як наслідок формування ригідних уявлень про себе, оточуючий світ. Схема-режими, як прояв ранніх дитячих схем, виступають важливим чинником формування та підтримання психологічного благополуччя особистості, що обумовлює необхідність вивчення їх специфіки в контексті психологічного благополуччя студентів. Мета дослідження полягає у визначенні особливостей схема-режимів особистості студентів із різними типами психологічного благополуччя. Методи. «Шкала психологічного благополуччя» К.Ріфф, опитувальник схема-режимів SMI Дж. Янга (у адаптації Большакової А.М.). У дослідженні брали участь 169 студентів українських ВНЗ у віці 19-21 рік. Результати. Охарактеризовано психологічне благополуччя студентів. Виділено чотири типологічні профілі психологічного благополуччя студентів. Виявлено відмінності схема-режимів особистості за визначеними типами психологічного благополуччя. Встановлено специфіку схема-режимів відповідно до типів психологічного благополуччя студентів. Висновки. Характеристика психологічного благополуччя студентів за вибіркою в цілому відповідає середньому рівню, що свідчіть про достатнє суб’єктивне самовідчуття цілісності, осмисленості та задоволення життям. Виділено чотири типологічні профілі психологічного благополуччя студентів, що відповідно до психологічного змісту названі «Орієнтований на позитивні стосунки», «Орієнтований на автономію», «Дефіцітарнний» та «Гармонійний». Студенти «Орієнтованого на позитивні стосунки» типу психологічного благополуччя характеризуються схильністю приховувати негативні почуття, виявляючи пасивний опір, інтеріорізованою батьківською критичністю, провідною копінг-стратегією покірної капітуляції, прийняттям права інших вирішувати за себе, смиренністю щодо незадоволення значущих потреб, відстороненим самозаспокоєнням, що врівноважуються показниками здорового дорослого, що дозволяє функціонувати на відповідному до соціальних вимог рівні, керувати власною поведінкою й обирати конструктивні форми активності. Студенти із «Орієнтованим на автономію» типом психологічного благополуччя характеризуються приховуванням гніву та пасивним опором порушенню автономії переважно через відмову від рутинних обов’язків та нецікавих справ, інтеріорізованим переконанням в тому, що найважливіше – це прагнення до високих стандартів, відстороненого самозаспокоєння, що також врівноважується показниками здорового дорослого, що обумовлює прийнятне функціонування, саморегуляцію та пристосування до життя. Для студентів із «Дефіцітарним» типом психологічного благополуччя характерним є прагнення придушувати гнів при порушенні автономії, імпульсивні дії, незважаючи на наслідки, егоїстична поведінка, нездатність до виконання рутинних обов’язків, інтеріорізація батьківської критики та покарання, що поєднується із дисфункціональним копінгом уникнення переважно через відсторонене самозаспокоєння, а також недолік відчуття спокою від задоволення базових потреб, утруднення адаптації та конструктивного функціонування особливо у складних життєвих ситуаціях. Студенти із «Гармонійним» типом психологічного благополуччя відрізняються найвищими показниками функціональних схема-режимів щасливої дитини та здорового дорослого, що характеризує відчуття радості та спокою через задоволення базових потреб та здатність до повноцінного функціонування, конструктивної саморегуляції та адаптивний потенціал особистості на тлі придушення гніву, прагнення відповідати високим стандартам та відстороненого самозаспокоєння, що відповідає стратегії емоційного уникнення через відволікання від негативних емоцій.
ЗАДОВОЛЕНІСТЬ ПОТРЕБ ДОМАШНІМ СЕРЕДОВИЩЕМ ЯК ЧИННИК СОЦІАЛЬНО-ПСИХОЛОГІЧНОЇ АДАПТАЦІЇ УКРАЇНЦІВ В УМОВАХ ВІЙНИ
Актуальність дослідження. Гостра кризова військова та політико-економічна ситуація в Україні зумовлює інтерес науковців до проблем однієї з найбільш незахищених категорій суспільства – ВПО та біженців, що є громадянами України та вимушені залишити своє місце проживання через загрозу життю, а також громадян України, що живуть у префронтовій зоні в умовах підвищеного ризику для життя. Не менш важливою є проблема реадаптації осіб, які повернулися додому, а також тієї верстви населення, що залишилась вдома навіть в умовах війни. Мета статті – визначити рівень соціально-психологічної адаптації українців із урахуванням фактору функціональності домашнього середовища. Висновки. У представленому дослідженні було показано як задоволеність умовами проживання на новому місці та досвід міграції позначається на мірі соціально-психологічної адаптації переселенців. Було визначено, що ВПО, що повернулися додому мають нижчі показники адаптивності, ніж біженці, що залишилися у Європі. Загалом адаптивність біженців є вищою, ніж у ВПО. Досвід зовнішньої міграції позитивно позначився на соціально-психологічній адаптації українців. Внутрішні мігранти, що повернулися додому мають нижчі показники прийняття себе, ніж зовнішні мігранти, що повернулися додому з Європи. Прийняття інших є значно вищим у осіб із досвідом зовнішньої міграції у порівнянні із українцями з досвідом внутрішньої міграції. Неприйняття інших є вищим у біженців та осіб із досвідом зовнішньої міграції. Емоційний комфорт та внутрішній контроль є значно вищими, а емоційний дискомфорт – нижчим у осіб із досвідом зовнішньої міграції у порівнянні із українцями з досвідом внутрішньої міграції. Зовнішні мігранти із високим рівнем задоволеності потреб домашнім середовищем мають вищі показники як прийняття, так і неприйняття інших, а також як зовнішнього контролю, так і домінування, а ті зовнішні мігранти, що повернулися, при високому рівні задоволеності потреб мають найнижчі показники домінування та зовнішнього контролю.
ПСИХОЕМОЦІЙНІ СТАНИ ЖІНОК В УМОВАХ ВІЙНИ
Актуальність дослідження. Військовий конфлікт кардинально змінив життя кожного українця, але саме жінки стикаються з унікальним набором викликів, які чинять вплив на їх психоемоційний стан. Мета дослідження – визначити особливості прояву психоемоційних станів жінок в умовах війни із урахуванням об’єктивних стресогенних чинників (втрати близьких людей та житла). Методи дослідження. Ми використали тест «Самооцінка психічних станів» (Г. Айзенк), що дозволяє оцінити деякі неадаптивні стани (тривога, фрустрація, агресія) і властивості особистості (тривожність, фрустрованість, агресивність і ригідність); Шкалу тривоги та депресії PSM-25 та Шкалу безнадійності А. Бека. У дослідженні взяли участь 65 жінок. В якості незалежних змінних оцінювалась наявність загиблих родичів, місце проживання (біженці (зовнішні мігранти), проживання на тому ж самому місці з початку війни, внутрішні переселенці, особи що повернулися додому), міру пошкодження житла під час війни. Результати. Визначено особливості прояву тривожності, депресії, безнадії, ригідності, агресивності у жінок із різним статусом проживання, за умови наявності загиблих родичів та втрати житла. Висновки. За результатами емпіричного дослідження було встановлено, що показники тривоги та депресії є вищими у внутрішньо переселених осіб, що мають загиблих родичів та в яких житло було повністю зруйноване. Показники фрустрації, тривожності є вищими у жінок-біженців, що не мають загиблих родичів, а безнадії - у біженців, що мають загиблих родичів. Показники фрустрації є нижчими у жінок-переселенок, що повернулися і в яких житло було частково пошкоджене. У внутрішньо переселених осіб із повністю зруйнованим житлом показники безнадії є вищими, так само як і біженців із пошкодженим житлом.
ІМПЛІЦИТНІ ТЕОРІЇ ЗДІБНОСТЕЙ ЯК ЧИННИК АКТУАЛІЗАЦІЇ АКАДЕМІЧНОЇ НУДЬГИ У СТУДЕНТІВ
Актуальність дослідження. Розуміння того, що за умови зусиль та докладання вольових активних дій у навчанні може позитивно позначитись на розвитку інтелекту та професійних здібностей, має стояти на заваді актуалізації академічної нудьги, а перевірка цього припущення і виступила в якості мети цього дослідження. Мета дослідження – визначити прояви психоемоційних станів на семінарському занятті та лекції здобувачів із різною академічною успішністю та в залежності від імпліцитних теорій інтелекту. Результати. Стандартизовано опитувальник для дослідження імпліцитних теорій інтелекту студентів. Показано структуру психоемоційних станів на лекції та семінарському занятті. Більш успішні у навчанні студенти відрізняються більшою мірою бажання вчитися, інтересу, працездатності, задоволення та зібраності, а також меншим проявом апатії, лінощів та нудьги у порівнянні із менш успішними у навчанні студентами. Висновки. Імпліцитні теорії – це суб’єктивні пояснювальні схеми об’єктивної дійсності; неповторні і своєрідні уявлення про себе, світ та події, інших людей та їх вчинки. Академічна нудьга – це своєрідний дезадаптивний стан монотонії, що виникає у здобувачів освіти у процесі навчальної діяльності та характеризується зниженням вмотивованості на навчання, пізнавального інтересу, проявом апатії, лінощів, втоми і працездатності і стоїть на заваді досягненню освітніх цілей. Визначено структуру станів студентів на лекції, де перший кластер утворений станами апатії, лінощів, нудьги, сонливості та втоми, другий - активності, бадьорості, доброго настрою, та субкластером станів інтересу, працездатності, зібраності, що пов’язані системною дією стану уважності, а третій - страху, неспокою, напруги та хвилювання. На семінарському занятті було отримано таку структуру: перший кластер утворений станами апатії, лінощів, нудьги, сонливості та втоми, другий кластер - активності та бадьорості, субкластером уважності та працездатності і доповнюється станами бажання учитися, інтересу, доброго настрою, а третій станами страху, неспокою, напруги та хвилювання і повністю за складом відповідає отриманому для ситуації лекції. Здобувачі вищої освіти, що характеризуються теорією заданого інтелекту та меншою успішністю у навчанні, мають вищі показники прояву нудьги на лекції. Незалежно від рівня академічної успішності студенти із імпліцитною теорією заданого інтелекту мають вищі показники нудьги на семінарському занятті. Емпірично визначено, що імпліцитні теорії нарощуваного інтелекту (прибуткова теорія) негативно пов’язана зі станами, що характеризують академічну нудьгу на лекції та особливо у ситуації семінарського заняття.
ТРАЄКТОРІЯ ПСИХОЛОГІЧНОЇ АДАПТАЦІЇ В ОНЛАЙН-ОСВІТІ СТУДЕНТІВ
Актуальність дослідження. Дослідження присвячене траєкторіям психологічної адаптації студентів до онлайн-освіти за умов невизначенності, що зумовлена воєнним контекстом і цифровою трансформацією вищої школи. Мета – описати траєкторії адаптації, виокремити їхні психологічні предиктори та перевірити ефективність моделі психологічного супроводу. Методи дослідження: Дослідження виконано як квазіексперимент з трьома етапами: констатуючим (діагностика актуальних показників адаптації), формуючим (апробація програми підвищення психологічної адаптивності до онлайн-освіти) і контрольним (оцінка ефективності моделі). Використано комплекс стандартизованих методик: Шкала оцінки впливу травматичних подій IES-R; методика самооцінки емоційного стану Уессмана-Рікса; методика «САН»; опитувальник соціально-психологічної адаптації К. Роджерса і Р. Даймонда (СПА); Шкала інтолерантності до невизначеності IUS-12 (Н. Карлетон); опитувальник емоційного інтелекту EQ (Н. Холл); COPE (Ч. Карвер, М. Шайер, Дж. Вайнтрауб); WHO-5 (адаптація Л. М. Карамушки, К. В. Терещенко, О. В. Креденцер); PTGI; а також авторський опитувальник «Особливості адаптації студентів до онлайн-навчання в умовах невизначеності». Для поглиблення інтерпретацій використані спостереження та бесіди про особливості навчальної та позанавчальної діяльності. Статистична обробка здійснювалася за допомогою описової статистики, перевірки нормальності (Колмогорова–Смирнова), кореляцій Пірсона та t-критеріїв для незалежних/залежних вибірок (p < 0,05). Результати. Констатуючий зріз показав середній рівень загальної адаптованості в поєднанні з підвищеною нетерпимістю до невизначеності, помірними симптомами стресу і недостатньо сформованими емоційними компетенціями; в той же час виявлено потенціал посттравматичного зростання. Після програми в експериментальній групі зафіксовані статистично значущі поліпшення в порівнянні з контрольною (p < 0,001–0,05): частка високого рівня соціально-психологічної адаптованості зросла до 70% (було 17%), індекс WHO-5 зріс до 56,9% (у контролі 43,7%), показники IES-R зменшилися (інтрузія з 1,76 до 1,16; уникнення з 1,66 до 1,14; гіперзбудження з 1,30 до 0,95). Посилилися проблемно-орієнтовані копінги (високий рівень позитивного переосмислення у 77% проти 33% до втручання), інструментальна соціальна підтримка (78% проти 57%) і знизилася прогностична тривога (частка низького рівня 60% проти 13% до втручання). Дані підтверджують ефективність модульної програми, що поєднує стабілізацію і тренування регуляторних ресурсів у реальному цифровому середовищі.
АДАПТАЦІЯ ОПИТУВАЛЬНИКА ЗАДОВОЛЕНОСТІ ЗОВНІШНІСТЮ
Вступ.Проблемами, пов'язаними з тілом та його походженням, активно займалися Н. Даниленко, Г. Дуглас, М. Карповець, С. Купер, І. Святенко, В. Терес, М. Тіль, Т. Хомуленко та ін. Сьогодні існує проблема відсутності психодіагностичних методів вивчення ставлення людини до своєї зовнішності. Метою дослідження є адаптація української версії опитувальника задоволеності зовнішністю В. Лабунської. Результати. Інструкції щодо анкети задоволеності зовнішністю були такими: «У вас є анкета, яка включає різні характеристики зовнішності людини. Уважно прочитайте кожну пару характеристик та оцініть їх відповідність елементам вашої зовнішності за 10-бальною системою: поставте 1 бал, якщо та чи інша характеристика не повністю відповідає вашій зовнішності, поставте 10 балів, коли, на вашу думку, та чи інша характеристика повністю відповідає вашій зовнішності. Значення отриманих результатів, які будуть використані лише в узагальненому вигляді, залежить від щирості ваших відповідей. Результати отримані на психометричній вибірці з 223 осіб віком від 15 до 63 років, включаючи 179 жінок та 44 чоловіків. Було отримано описову статистику для пунктів та загальну шкалу шкали задоволеності. Було визначено, що відображене ставлення до зовнішності позитивно корелює з особистісною та ситуативною тривожністю за методом Спілбергера. Задоволеність зовнішністю негативно корелює з особистісною та ситуативною тривожністю та самоорієнтованим перфекціонізмом. Кореляцій з показниками соціально атрибутованого перфекціонізму кореляцій не виявлено. Результати тест-ретест та зовнішня валідність були показано. Висновки. Анкета задоволеності зовнішнім виглядом є надійним та валідним інструментом, який дозволяє визначити рівень рефлексії та задоволеності зовнішністю.
РОЗВИТОК САМОЦІННОСТІ ОСОБИСТОСТІ У КОНТЕКСТІ АДАПТАЦІЇ ДО ЖИТТЄВИХ КРИЗ
Актуальність проблеми. Адаптація українців до життя в умовах хронічної екстремальності – це складний, багатогранний процес, який ґрунтується на чотирьох ключових компонентах психологічного капіталу: надії, самоефективності, резильєнтності та оптимізмі, що дозволяють людям зберегти свою ідентичність та продовжувати функціонувати в умовах постійного стресу. В умовах численних життєвих криз самоцінність запобігає руйнуванню відчуття власної гідності та гарантує, що цінність людини не залежить від її здатності «бути ефективною» чи «перемагати», не останню роль у цьому процесі грає самоспівчуття, тобто здатність проявляти доброзичливість до себе після помилок чи невдач. Мета статті полягає у визначенні психологічних засобів розвитку самоцінності особистості у контексті адаптації до життєвих криз. Результати. За результатами емпіричного дослідження було встановлено, що рівень адаптивності студентів психологів є достатнім, попри вплив умов хронічної екстремальності та травмівного життєвого досвіду. У студентів 1-2 курсів виявлено вищій зовнішній контроль, вищій рівень конформізму та ескапізму, ніж у студентів старших курсів, високий конформізм може бути спробою компенсувати низьку самоцінність. Зменшення зовнішнього контролю та конформізму у студентів старших курсів свідчить про підвищення самоцінності, завдяки розвиненому внутрішньому локусу контролю, сформовано віру у власну здатність впливати на ситуацію, що є центральною складовою психологічної зрілості та резильєнтності. Висновки. Самоцінність – це внутрішня віра у власну цінність, незалежна від зовнішніх досягнень чи підтвердження, що впливає на впевненість у собі та емоційне здоров'я. Розвиток самоцінності передбачає практикування співчуття до себе, визнання внутрішньої цінності та подолання негативного самосприйняття для покращення загального психологічного благополуччя. Людина з високою самоцінністю, навіть у кризі, сміливіше дбає про свої потреби, встановлює межі, звертається по допомогу та вживає необхідних дій для захисту, оскільки вважає, що заслуговує на це.
ПСИХОКОРЕКЦІЯ МІСЬКОЇ ІДЕНТИЧНОСТІ ВИМУШЕНИХ ПЕРЕСЕЛЕНЦІВ ЯК ЧИННИК ВІДНОВЛЕННЯ ПСИХОЛОГІЧНОГО БЛАГОПОЛУЧЧЯ
Актуальність роботи зумовлена зростанням масштабів внутрішнього переміщення населення, що спричиняє значний психологічний стрес та зниження рівня соціальної адаптації. Мета дослідження полягає у впровадженні психокорекційної програми, спрямованої на підвищення рівня психологічного благополуччя через розвиток міської ідентичності, а також у вивченні її впливу на процес адаптації переселенців до нових умов життя. Методи дослідження. Було застосовано теоретичні та емпіричні методи дослідження, включаючи аналіз, опитування, тестування та статистичну обробку даних. У процесі дослідження використовувалися психодіагностичні методики: «Шкала ідентифікації з містом» М. Лаллі та «Шкала психологічного благополуччя» К. Рифф. Результати. Перший етап передбачав діагностичну оцінку компонентів міської ідентичності та рівня психологічного благополуччя, що виявило їх низький рівень та потребу в корекції. Другий етап встановив статистично значущу кореляцію між цими змінними, підтвердивши їхню взаємозалежність. Третій етап включав розробку та впровадження психокорекційної програми з тренінгами та психотерапією, яка сприяла значному поліпшенню показників досліджуваних. Впровадження програми дало змогу зафіксувати значне підвищення показників психологічного благополуччя у досліджуваних, що підтверджено статистичними даними. Результати дослідження демонструють, що розвиток і підтримка міської ідентичності є важливим чинником підвищення психічного здоров’я вимушених переселенців. Висновки. За результатами дослідження встановлено, що рівень міської ідентичності у вимушених переселенців перебуває на низькому рівні, що негативно впливає на їхній психологічний стан і рівень адаптації до нових умов життя. Виявлено, що низька сформованість компонентів міської ідентичності сприяє зниженню рівня психологічного благополуччя, що підтверджується статистичним аналізом їхнього взаємозв’язку. Впровадження психокорекційної програми, спрямованої на розвиток і зміцнення міської ідентичності, привело до значних позитивних змін у показниках психологічного благополуччя досліджуваних, що підтверджено статистичною значущістю результатів до та після її проведення. Це відображає важливість міської ідентичності як чинника, що сприяє психічному здоров’ю та стабільності особистості у вимушених переселенців.
Актуальність дослідження. В умовах трансформацій українського суспільства, зростання воєнних загроз і наявних суперечностей особливої актуальності набуває проблема розвитку ефективного військового лідерства, насамперед серед сержантського складу, який виступає ключовою ланкою між командуванням та особовим складом підрозділів. Наявність надійних та валідних інструментів діагностики лідерських якостей сержантів є необхідною умовою для професійного відбору, атестації і програм розвитку. Мета статті – обґрунтувати створення та представити результати психометричної перевірки анкети «Оцінювання лідерства серед сержантів» як інструменту для визначення рівня розвитку лідерських компетентностей сержантського складу Національної гвардії України. Результати. На початковому етапі дослідження було сформовано перелік із 56 характеристик, відібраних на основі сучасних наукових досліджень у галузі військового лідерства. Надалі цей перелік був підданий експертному оцінюванню групою, до складу якої увійшли представники різних категорій військовослужбовців – від інструкторів, що здійснюють підготовку військових лідерів, та осіб, які безпосередньо виконують лідерські функції або виступають підлеглими, до фахівців, що цілеспрямовано формують лідерські якості. Під час відбору експертів враховувалася також наявність бойового досвіду як чинника, що підвищує валідність оцінювання. У результаті експертного аналізу було виокремлено 25 характеристик, які найбільш повно відображають образ ефективного сержанта, що дало змогу реалізувати створення питань. Порівняння узагальнених експертних оцінок здійснювалося із застосуванням t-критерію Стьюдента який дав змогу виявити статистично значущі відмінності між окремими групами характеристик. Додатково використовувалася процедура ранжування для визначення пріоритетності якостей, а для їх структуризації проведено факторний аналіз за методом головних компонентів. Висновки. Анкета «Оцінювання лідерства серед сержантів» має достатній психометричний потенціал: вона демонструє внутрішню узгодженість і структуру у вигляді п’яти компонентів, релевантних сучасним моделям військового лідерства. Результати апробації вказують на її придатність для застосування в практиці відбору, атестації та розвитку особового складу сержантів.
АДАПТАЦІЯ МЕТОДИКИ ДОСЛІДЖЕННЯ ФУНКЦІОНАЛЬНОСТІ ДОМАШНЬОГО СЕРЕДОВИЩА
Актуальність дослідження. В англомовних культурах для позначення «дома» є низка близьких за значенням феноменів: home, house, dwelling, living space, в Україні дім асоціюється із житлом, домівкою, будинком домашнім середовищем. «Дім» - це полісемантичний концепт (особистісний, соціальний, культурно-історичний контексти). Дім – єдність функціональних, смислових, емоційних та соціальних характеристик житла. Дім – первинне життєве середовище для задоволення різнорівневих потреб особистості. Феномен функціональності домашнього середовища (ФДС) описує субєктивну оцінку наявності таких житлових умов, що можуть задовольнити різнорівневі потреби мешканця (потреби у здійсненні певної діяльності, у відпочинку, збереженні та відновленні ресурсів тощо).Функціональність домашнього середовища описується критеріями: Прагматичності як можливості виконувати базові функції житла;Розвитку як можливості для саморозвитку мешканця;Стабільності як передбачуваності, стабільності та комфорту житла;Захищеності як можливості мешканця почувати себе у безпеці. Утім сьогодні не існує адаптованого україномовного опитувальника для вивчення функціональності домашнього середовища. Мета статті – адаптувати методику дослідження функціональності домашнього середовища. Висновки. Валідизація опитувальника функціональності реального домашнього середовища показала розгалужену систсему чинників і представлена факторами «Комфорт і стабільність», «Ціннісна функція дому», «Вільний простір вдома», «Безпека та мобільність дому», «Статус будинку», «Демонстрація світогляду жителя», «Легкість прибирання в домашніх умовах». «Зв'язок дому з минулим», «Естетика дому», «Комунікативна функція дому», «Саморозвиток і дозвілля вдома», «Домашній простір», «Спілкування вдома». Структура опитувальника функціональності домашнього середовища реального дому складається з десяти факторів: «Загальна функціональність будинку»; “Демонстрація світогляду мешканців”; «Дозвілля та спілкування вдома», «Безпека та комфорт у домі», «Демонстрація індивідуальності та статусу мешканців.», «Відчуття приватності вдома», «Доступність дому», «Емоційна прив’язаність до дому», «Розвиваючий потенціал дому», «Чистота в домі».
ТЕОРЕТИЧНА МОДЕЛЬ КОМПЕТЕНТНОСТІ СУБ’ЄКТА ЗАСТОСУВАННЯ ОЗДОРОВЛЮВАЛЬНОЇ ПСИХОТЕХНОЛОГІЇ: ПРИКЛАДНИЙ РЕСУРС
У статті досліджується ефективність застосування оздоровлювальних психотехнологій, зокрема комплексу імагінативна тілесно-орієнтована психотерапія тіла у контексті психосоматичного підходу. Мета дослідження — проаналізувати динаміку тілесного локусу контролю та сформованість компетентності використання оздоровлювальних психотехнологій серед учасників експериментальної групи. Оздоровлювальна психотехнологія визначається як інтегрований комплекс психотерапевтичних і психокорекційних методик, спрямований на відновлення, підтримку та розвиток психосоматичного благополуччя особистості. Компетентність використання оздоровлювальних психотехнологій трактується як здатність осіб самостійно застосовувати комплекс уявної психотерапії для підвищення рівня власної тілесної самоусвідомленості, подолання психосоматичних бар’єрів та оптимізації психофізичного стану. У дослідженні показано, що після участі в програмі РІК спостерігається позитивна динаміка інтерналізації тілесного локусу контролю: учасники демонструють значне зростання усвідомленості тілесних відчуттів, відповідальності за стан власного здоров’я та зниження зовнішньої атрибуції психосоматичних проблем. Це свідчить про дієвість оздоровлювальних психотехнологій у формуванні цілісного психосоматичного партнерства та підвищенні адаптаційного потенціалу особистості.
ПСИХОТЕХНОЛОГІЇ ФОТОТЕРАПІЇ У ПІДТРИМЦІ ПСИХОЛОГІЧНОГО БЛАГОПОЛУЧЧЯ ОСОБИСТОСТІ В УМОВАХ ВІЙНИ
Актуальність дослідження. Фототерапія – один із видів арт-терапії, пов’язаний із використанням фотографії для вирішення різних психологічних проблем, а також для розвитку та гармонізації особистості. Одні розглядають фототерапію як форму творчого самовираження, інші намагаються знайти її застосування з позиції глибинної психології. Фототерапія – один із напрямків арт-терапії. Цей термін позначає сукупність психотехнік, пов’язаних з терапевтичним та корекційним використанням фотографії, її застосуванням для вирішення психологічних проблем, а також розвитком та гармонізацією особистості. Фототерапія – відносно новий вид арт-терапії, її використання почалося в 1970-х роках у США та Канаді. Однак потенціал фототерапії у підтримці психологічного благополуччя особистості в умовах воєнного часу залишається невивченим. Результати. Дж. Вайзер зміг обґрунтувати можливості використання фотографії в психотерапії як окремого напрямку, який отримав назву «фототерапія». Подальші дослідження фототерапії підтвердили її ефективність у вирішенні різних проблем: від розкриття потенціалу особистості та роботи з дитячими спогадами до боротьби з дисморфофобними розладами та проблемами гендерної ідентичності. У представленому дослідженні наводяться проективні техніки фототерапії, запропоновані Дж. Вайзер, що виявляються ефективними у підтримці психологічного благополуччя особистості у період війни. Висновки. Фототерапія є напрямом арттерапії, що використовує фотоматеріал задля інтерпретації внутрішнього стану через зовнішні символи, фіксації станів клієнта терапевтом, обговорення їх у рамках терапевтичної сесії. Проективні техніки передбачають використання зображень абстрактних образів, людей та пейзажів в якості стимульного матеріалу для проекцій клієнта. Фототерапія є дієвим методом психологічного консультування для підтримки психологічного благополуччя в умовах війни.
ПРАКТИКА ПОДОЛАННЯ СИНДРОМУ «ВІДКЛАДЕНОГО ЖИТТЯ» ЯК КАТЕГОРІЇ БЛАГОПОЛУЧЧЯ
Актуальність дослідження визначається необхідністю пошуку і розробки актуального психологічного інструментарію для подолання людиною впливів синдрому відкладеного життя. Мета статті: спрямувати наукову увагу на розробку ефективних стратегій психологічної допомоги та підтримки особам, що зазнали суттєвих змін життя внаслідок воєнних подій в Україні. І запропонувати фахівцям певні практичні здобутки щодо подолання синдрому «відкладеного життя», напрацьовані під час психологічної практики з біженцями з України, що проживають нині у Німеччині. Результати. Структура корекційної програми складена по тижням: Тиждень 1: Усвідомлення та прийняття проблеми, Тиждень 2: Деконструкція і перші кроки до осмисленого буття, Тиждень 3: Реконструкція (набування гранул радості та робота з позитивним мисленням. Висновки. За результатами дослідження синдром відкладеного життя визначено складним психологічним конструктом, що характеризується специфічним стилем мислення та поведінки. Її стрижневою характеристикою є спрямування на відтермінування повноцінного проживання сьогоднішнього, теперішнього, через очікування «майбутніх» значущих подій. Визначено, що тривала реалізація даного сценарію може призводити до значних негативних наслідків для особистісного функціонування, включаючи втрату багатьох видів ресурсів та зростання ризику розвитку невротичних розладів, тривожності, стресів. Зрозуміло, при такому стані про благополуччя не може й бути мови. Розуміння детермінант формування цього патерну ми врахували при розробці нашої стратегій психологічної допомоги, спрямованої на сприяння усвідомленому проживанню саме теперішнього «тут і зараз» та активній самореалізації особи незалежно від реальних майбутніх перспектив. Складена нами корекційна програма на подолання СВЖ показала свою валідність та ефективність під час роботи з біженцями з України, що проживають у Германії.
ПСИХОДІАГНОСТИКА АЛЬТРУЇСТИЧНОЇ СПРЯМОВАНОСТІ ВОЛОНТЕРА
Актуальність дослідження. Сьогодні волонтерство є поширеним соціальним рухом в Україні, без якого неможливо уявити нормальне функціонування суспільства в умовах війни. Альтруїзм є одним із важливих детермінант волонтерської діяльності, проте валідних та надійних психодіагностичних інструментів для його вивчення у волонетрів сьогодні не існує. Мета – розробити методику психодіагностики альтруїстичної спрямованості волонтера. Результати. Представлена методика містить 23 твердження, 9 серед яких є зворотними. Статистика альфа Кронбаха для усіх пунктів опитувальника склала 0,673, що є достатнім. Граничні значення норми альтруїстичної спрямованості волонтера становлять 65-83 бали. Тест-ретестова надійність становить r=0,83. Визначено позитивні кореляції альтруїстичної спрямованості на волонтерство та резильєнтності (за методикою Е. Грішина). Показано, що волонтери із високим рівнем альтруїстичної спрямованості мають вищі показники резильєнтності, ніж волонтери із середнім рівнем спрямованості на альтруїзм, які, в свою чергу, перевищують за рівнем резильєнтності волонтерів із низьким рівнем альтруїстичної спрямованості. Висновки. У представленому дослідженні альтруїстична спрямованість визначається як вмотивованість поведінки людини, заснованої на добрих намірах допомогти іншим без отримання зовнішніх вигод. Альтруїстична спрямованість я провідною характеристикою особистості волонтера. Розроблена методика психодіагностики альтруїстичної спрямованості волонтера містить 23 твердження, має високу валідність та надійність. Альтруїстична спрямованість волонетрів позитивно позначається на рівні їх резильєнтності.